Справа № 755/3624/21
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/3624/21
Провадження №: 2-а/755/104/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2021 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Яровенко Н.О., перевіривши виконання вимог ст. ст. 160, 161, 169 КАС України по цивільній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування постанови,

в с т а н о в и в:

Позивач через свого представника звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування постанови.

Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року вище вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу триденний строк з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

В ухвалі суду було зазначено, що позивач не надає до матеріалів справи доказів поважності причин пропуску строку для звернення до суду протягом 4 місяців з дня закінчення строку встановленого законодавством.

09 березня 2021 року представник позивача Віданова О.В. отримала ухвалу суду від 25 лютого 2021 року.

На виконання вимог ухвали суду від 25 лютого 2021 року представником позивача 11 березня 2021 до суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Так, в обґрунтування строків звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів представник позивача посилається на те, що позивач ні в день складання постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН ЦМУ № 002657 від 02 травня 2019 року. на станом на сьогодні не володіє українською мовою та не розуміє її, тому він не міг знати про такі положення чинного законодавства України щодо оскарження постанови, крім того працівниками органів ДМС також не було це пояснено та не надано перекладача під час складання оскаржуваної постанови. ОСОБА_1 дізнався про забору в`їзду на територію України в аеропорту Бориспіль в вересні 2020 року, що стало для нього великою несподіванкою. Наявність мовного бар`єру сильно затягувало можливість звернення до суду та як тільки була укладена угода з адвокатом та зібраний необхідний пакет документів, представником позивачу одразу було подано відповідний позов до суду.

Надаючи оцінку наведеним обґрунтуванням в заяві про усунення недоліків слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що саме строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності, остаточності та захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка б могла виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (п.137), рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" (п. 51).

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить вказана позиція Суду, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В той же час у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Подібний за змістом висновок наведено Європейським судом з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 року (справа "Каменівська проти України"), згідно якої право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...".

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом, а тому суд не може надавати привілеї тим чи іншим особам якщо позовну заяву подано або не буде приведено у відповідності до Кодексу адміністративного судочинства України при зверненні до суду або у встановлений судом строк. Надання такого привілею порушить принцип рівності сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Крім цього, згідно положень ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями ч. 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Так, про наявність заборони в`їзду на територію України, позивач дізнався в вересні 2020 року в аеропорту Бориспіль.

Згідно супровідного листа від 13 жовтня 2020 року, відповідачем ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на запит адвоката Віданової О. було надіслано копію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, копію рішення про заборону в`їзду та копію протоколу та постанови.

Як зазначає представник позивача в заяві про поновлення процесуального строку для звернення до суду, позивач не володіє українською мовою, тому не зміг знати про встановлені строки законодавством на оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Однак, як вже було зазначено судом вище, відповідачем, на адвокатський запит від 05 жовтня 2020 року, 13 жовтня 2020 року було надіслано примірники документів, які стали підставою для заборони позивачу ОСОБА_1 в`їзду на територію України саме на адресу представника позивача - Віданової О.В.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що позивач не володіє українською мовою, що позбавило його можливості вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав не знайшли свого підтвердження, оскільки судом встановлено, що в жовтні 2020 року адвокат Віданова О.В. (на даний час представник позивача ОСОБА_1 ) отримала копію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, копію рішення про заборону в`їзду та копію протоколу та постанови та відповідно володіючи професійними знаннями в галузі права була освідомлена про обмежені строки в оскарженні рішення суб`єкта владних повноважень та відповідно могла повідомити про це свого клієнта.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, а також відсутності інших доводів та доказів щодо поважності пропущення позивачем строку звернення до суду, слід дійти висновку про пропущення позивачем десятиденного строку звернення до суду без поважних причин, оскільки судом не встановлено поважних причин пропуску, встановленого процесуальним законом, починаючи з жовтня 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду, позивачем в заяві на усунення недоліків позовної заяви не обґрунтовано поважності причин пропущення такого строку, позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування постанови - повернути позивачу.

Ухвалу суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо повний текст ухвали не був вручений позивачу у день її проголошення, останній має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у разі якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 15 березня 2021 року.

Суддя Н.О. Яровенко