Справа № 640/5590/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року м. Київ №640/5590/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом Громадянки Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління ДМС у Закарпатській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (офіс БФ "Право на захист": 04071, м. Київ, вул. Щекавицька, 57, ) з позовом до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа - Головне управління ДМС у Закарпатській області (88017, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12-а, ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №435-19 від 13.12.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у розумінні пункту 13 частини першої статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач відповідає умовам для визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту,оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може повертатися до неї, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання за своє та дітей життя та здоров`я, а також через неможливість подальшого проживання в країні свого походження в умовах систематичного порушення прав людини. При цьому зазначає, що влада Ісламської Республіки Афганістан не здатна забезпечити захист позивачеві від систематичного порушення прав людини, переслідування та жорстокого ставлення.

Стверджує що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтувала необхідність надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності позивача вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", нею було отримано повідомлення ГУ ДМС у Закарпатській області від 21.12.2019 №4.4/30 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №435-19 від 13.12.2019.

З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що відповідачем порушеного їх права, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Від представника Державної міграційної служби України на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, з тих підстав, що факти, на які посилалася позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", так як матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача, а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому заперечив проти висновків, викладених у відзиві на позовну заяву, підтримав позицію, викладену у позовній заяві та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Афганістан ОСОБА_1 , громадянка Ісламської Республіки Афганістан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Кабул, за національністю - таджичка, сповідує напрям ісламу шиїтського толку, мова - дарі (рідна).

Сімейний стан: одружена з ОСОБА_11 ,1963 року народження. Чоловік знаходиться в Україні.

Діти: дочка - ОСОБА_12 ,1999 року народження; син - ОСОБА_2 ,2003 року народження та дочка: ОСОБА_5 2005 року народження. Діти перебувають разом з матір`ю в Україні.

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 здобула вищу освіту в політехнічному інституті міста Кабул.

З 1995 року до моменту виїзду працювала на різних посадах в Міністерстві будівництва Афганістану.

Членом будь-яких організацій, партій або рухів позивачка не була, суспільно-політичною діяльністю не займалась.

17 квітня 2019 року позивач виїхала з Афганістану легально до Таджикистану. Протягом місяця проживала в Таджикистані, очікуючи візу в Україну.

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 разом із дітьми на територію України в`їхала у встановленому порядку 16.05.2019 року через пункт пропуску "Бориспіль-авіа" на підставі візи Y05129338 дійсної до 27.06.2019 року.

14 серпня 2019 року незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Угорщину на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Лужанка", однак після незаконного перетину кордону була затримана представниками прикордонної поліції Угорщини та того ж дня, в пункті пропуску "Лужанка" Мукачівського прикордонного загону, на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб передана на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.

22 серпня 2019 року громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС Закарпатської області.

Відповідачем 07 серпня 2019 року прийнято рішення №271-19 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №99 від 11.09.2019 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» визначено приступити до оформлення документів громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11.11.2019 №134 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

За результатами вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 збіженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені підпунктом 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового заходу», відсутні, на підставі чого Державною міграційною службою України прийнято рішення №435-19 від 13.12.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про очевидну необґрунтованість заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Суд, проаналізувавши матеріали особової справи позивача, погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, основною причиною звернення за захистом позивач в анкеті зазначила побоювання за своє життя та життя своїх дітей.

У заяві-анкеті та під час співбесіди позивач зазначила, що змушена була виїхати з Афганістану через людей, котрі викрадають дітей, тобто терористів. Зауважила, що жила в Афганістані з середнім достатком. ЇЇ молодшого неповнолітнього сина ОСОБА_8 викрали терористи, коли він повертався зі школи на передодні нового 2019 року і вимагали викуп. Вона не змогла нормально піти на роботу, тому що чоловік постійно отримував погрози, діти не ходили в школу, а тому вони разом із чоловіком та дітьми вирішили залишити Афганістан і приїхати Україну.

Також, під час співбесіди 03.09.2019 року позивач зазначила, що звернення до поліції, яке послідувало після зникнення сина, не призвело до його звільнення. Переговори чоловіка з викрадачами та виплата викупу у розмірі 80 тисяч доларів США, повернули сина. Однак, після цього правоохоронними органами таки вдалося затримати трьох осіб, причетних до викрадення. Після затримання осіб на телефон чоловіка почали поступати погрози.

Також, судом встановлено, що під час співбесіди 03.09.2019 року заявниця вказує, що у неї шестеро дітей.

З матеріалів справи слідує, що троє дітей із позивачем знаходяться в Україні, одна дочка живе у Фінляндії , інша, яка одружена залишилась в Кабулі, а син в Німеччині, як біженець.

Також, заявницею зазначено, що через Україну вона бажала потрапити в Німеччину.

Крім того, як зазначено позивачем під час співбесіди 19.09.2019 року, вона вважає, що причиною викрадення сина став факт наявності у чоловіка бізнесу у фармацевтичній сфері.

Водночас, під час проведених співбесід ОСОБА_1 зазначила, що родина проживала у Четвертому мікрорайоні Кабулу та мала середній достаток і не мала ніяких проблем, аж до часу викрадення сина.

Посилання позивача на побоювання за своїх дітей носять суб`єктивний характер та не мають документального підтвердження.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивачем не були надані жодні документи, які свідчать про ймовірне переслідування у випадку повернення в Афганістан, пряму загрозу життю, безпеці або свободі її сім`ї.

Зі слів позивача вона ніколи не переслідувалась за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства або наявності певних політичних поглядів. Відсутні елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності.

Також під час проведення бесіди позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка небезпека може очікувати її та дітей у випадку повернення до країни громадянської належності.

Крім того, суд наголошує, що заявником під час співбесід зазначено, що жодних погроз не отримувала і не отримує дочка, яка залишилась жити в Кабулі.

Суд враховує складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, що є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним товариством, однак, не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В ході вивчення ситуації у відкритих джерелах ДМС досліджено актуальну інформацію по країні походження щодо ситуації в Ісламській Республіці Афганістан:

«В период с 16.10.2018 по 07.02.2019 число нападений террористов-смертников в Афганистане в целом сократилось на 61% по сравнению с аналогичным периодом прошлого года, что, по мнению Генерального секретаря ООН, возможно, является результатом успешных мер по пресечению террористической деятельности, осуществляемых силовыми структурами в городах Кабул и Джелалабад. В период с 01.01.2018 по 28.02.2019 не было зафиксировано случаев перемещения из столицы, при этом в город прибыло 10 430 перемещенных лиц. Такие факторы как прибытие в Кабул ВПЛ и проживание в столице перемещенных лиц оказывают дополнительное давление на местное сообщество, основные услуги и социальную инфраструктуру, что сильно влияет на способность города принимать новых переселенцев».

Таким чином, відповідно до інформації по країні походження політична ситуація в Ісламській Республіці Афганістан не викликає серйозних підстав вважати, що будь-яка цивільна особа стикається з реальним ризиком шкоди, який ставить під загрозу її життя.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не було доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує їх життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

Проаналізувавши ситуацію, яка, за словами позивача, змусила її залишити країну громадянської належності, відповідач дійшов обґрунтованого висновку про те, що навіть якби було достовірно встановлено факти переслідування родини за попереднім місцем проживання, вона мала, але не використала альтернативну можливість внутрішнього переселення, тобто зміни місця проживання на території ІРА.

Також, як встановлено судом, під час слідування до однієї з країн ЄС, заявниця протягом місяця проживала (перебувала) на території Республіки Таджикистан , яка є третьою безпечною країною, очікуючи оформлення візових документів для в`їзду в Україну, проте не звернулась там за захистом.

За таких обставин суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України №435-19 від 13.12.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд вказує, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов`язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні у повному обсязі.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (офіс БФ "Право на захист": 04071, м. Київ, вул. Щекавицька, 57, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа