Справа № 320/11945/20
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року 320/11945/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому, з урахуванням уточненого позову, просить суд:

- визнати протиправними дії Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області щодо прийняття рішення від 25.02.2020 №43-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 , та скасувати це рішення;

- зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 на підставі наявних в матеріалах справи документів, врахувавши мотивувальну частину судового рішення в даній справі;

- зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам. На підставі рішення УГІРФО УМВС України в Чернігівській області від 27.12.2011 йому відповідно до Закону України "Про імміграцію" надано дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 строком дії - безстроково.

Позивач пояснює, що підставою його звернення у 2011 році із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну було набуття громадянства України його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час такого звернення підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 були відсутні.

Водночас скасування дозволу на імміграцію реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. Будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів немає.

У зв`язку з зазначеним, позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення від 25.02.2020 №43-Д не дотримано порядку скасування дозволу на імміграцію та не було враховано наступних обставин: проживання на території України позивачем більше 9 років; народження у позивача дитини на території України, яка на цей час є неповнолітньою та має українське громадянство.

Крім того, позивач, з посиланням на закріплений в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" принцип належного урядування, зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що спірне рішення відповідача прийнято без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані дії відповідача, що свідчить про явну непропорційність позиції органу ДМС.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача. В ході перевірки встановлено, що позивачу 27.12.2011 надано дозвіл на імміграцію в Україну та отримання посвідки на постійне проживання на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України.

Однак, під час проведення додаткової перевірки щодо отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що він не є батьком громадянина України ОСОБА_2 .

Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Оскільки перевіркою, проведеною Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівській області, було виявлено, що дозвіл на імміграцію був наданий позивачу на підставі свідомо неправдивих відомостей та підроблених документів, а також за відсутності законних підстав, зазначений дозвіл був скасований.

У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що спірне рішення було прийнято ним правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Позивач, не погоджуючись з доводами відповідача, викладеними у відзиві, подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що орган ДМС не вправі проводити рецензію раніше прийнятого рішення, про що вказується у постанові Вищого адміністративного суду України у справі №К9991/51200/11, якщо позивач при отриманні дозволу на імміграцію подав всі необхідні документи, передбачені Законом, не приховував дані щодо сімейного стану, а порушення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень" допущені самим відповідачем.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 відкрито провадження у справі №320/6348/20 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 у справі №320/6348/20 роз`єднано позовні вимоги, виділивши позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - в самостійне провадження.

Адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії в автоматизованій системі документообігу "Діловодство спеціалізованого суду" присвоєно №320/11945/20, що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.11.2020.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 прийнято до провадження адміністративну справу №320/11945/20 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 зупинено провадження у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 поновлено провадження у справі та вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 , виданого Посольством Соціалістичної Республіки В`єтнам в Україні 13.02.2009.

У жовтні 2011 року позивач звернувся до УГІРФО УМВС України в Чернігівській області із про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України.

На підтвердження вказаних обставин позивачем було надано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , видане 03.09.2011 відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, та довідку УГІРФО УМВС України в Чернігівській області про реєстрацію особи громадянином України №360 від 05.10.2011.

За результатами розгляду вищевказаних матеріалів, направлення запитів до компетентних органів та аналізу відповідей на них, 27 грудня 2011 року завідувачем сектору імміграційної роботи управління ГІРФО УМВС України в Чернігівській області Шаль Г.О. складено висновок, відповідно до якого рекомендовано надати дозвіл на імміграцію в Україну згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 та оформити посвідку на постійне проживання.

Вказаний висновок затверджений заступником начальника управління ГІРФО УМВС України в Чернігівській області 27.12.2011.

27 грудня 2011 року управлінням ГІРФО УМВС України в Чернігівській області прийнято рішення №6/5870 про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 грудня 2011 року позивачу управлінням ГІРФО УМВС України в Чернігівській області було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.12.2011 з безстроковим терміном дії.

У лютому 2020 року Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, висновком про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , затвердженим начальником Управління ДМС України в Чернігівській області 25.02.2020, встановлено, що в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 (дитини) серії НОМЕР_3 , видане ВРАЦС Печерським районним управлінням юстиції у м. Києві від 03.09.2011, де у графі батько зазначено - " ОСОБА_1 ". Водночас при здійсненні перевірки свідоцтва про народження засобами Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що у графі "відомості про батька" - зазначено ОСОБА_3 та у графі "підстава запису відомостей про батька" вказано, що батько внесений по заяві матері і Державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері).

З метою підтвердження інформації, вказаної у свідоцтві про народження, 12.11.2018 за №7401.5.3-10522/74.2-18 УДМС України в Чернігівській області направлено запит до Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві про підтвердження факту видачі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 03.09.2011 на ім`я ОСОБА_2 , з обов`язковим зазначенням прізвища батька дитини.

06.12.2018 за №14422/1/7401-18 надійшла відповідь на вищевказаний запит до УДМС України в Чернігівській області з даними вказаними, такими ж що і в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

З огляду на вищевикладене, відповідачем зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 не є батьком громадянина України - ОСОБА_2 .

Отже, в ході перевірки матеріалів справи відповідачем було встановлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну у заявника не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України "Про імміграцію", крім того громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості та підроблені документи.

Оскільки згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну, у висновку вказано про наявність підстав для скасування як рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію, так і виданої на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання в Україні.

На підставі зазначеного висновку та згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" Управлінням ДМС України в Чернігівській області прийнято рішення від 25.02.2020 №42-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 27 грудня 2011 року.

У вказаному рішенні також зазначено, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.12.2011 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку №321.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття Управлінням ДМС України в Чернігівській області рішення про скасування дозволу на імміграцію, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Приписами статті 1 Закону №2491-III надано визначення наступних термінів:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України (частина третя статті 4 Закону №2491-III).

Відповідно до статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються:

для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

Суд дослідив документи, що були подані для отримання позивачем дозволу на імміграцію у 2011 році, та встановив наявність наступних документів: заява про надання дозволу на імміграцію від 13.10.2011; копії двох квитанцій від 13.10.2011; копія довідки Чернігівської міської лікарні №1 від 06.10.2011 №127062; переклад свідоцтва про народження позивача; копія паспорту гр. Соціалістичної Республіки В`єтнам № НОМЕР_2 та його переклад; довідка посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам в Україні від 11.10.2011 №348-11/CNTP; копія договору найму (піднайму) житлового приміщення від 14.09.2011; заява про реєстрацію місця проживання; довідка Деснянської районної у місті Чернігові ради №1-32/565; копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , видане 03.09.2011 відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, відповідно до якого ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідка УГІРФО УМВС України в Чернігівській області про реєстрацію особи - ОСОБА_2 громадянином України №360 від 05.10.2011; відповідь відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві №6061/02-02-14; довідки компетентних органів України щодо відсутності у позивача судимості.

Будь-яких зауважень з боку управління ГІРФО УМВС України в Чернігівській області щодо наданих позивачами документів, - їх нестачі, підробки, чи їх невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, на момент розгляду цих документів у 2011 році - зазначено не було.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для скасування рішення для надання дозволу на імміграцію відповідач зазначив положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", а фактичною підставою для скасування позивачу рішення для надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні слугувало те, що ОСОБА_1 не є батьком громадянина України ОСОБА_2 , оскільки при здійсненні перевірки свідоцтва про народження засобами Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що у графі "відомості про батька" - зазначено ОСОБА_3 та у графі "підстава запису відомостей про батька" вказано, що батько внесений по заяві матері і Державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері).

З метою підтвердження інформації, вказаної у свідоцтві про народження, 12.11.2018 за №7401.5.3-10522/74.2-18 УДМС України в Чернігівській області направлено запит до Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві про підтвердження факту видачі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 03.09.2011 на ім`я ОСОБА_2 , з обов`язковим зазначенням прізвища батька дитини.

06.12.2018 за №14422/1/7401-18 надійшла відповідь на вищевказаний запит до УДМС України в Чернігівській області з даними вказаними, такими ж що і в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Пунктом 21 Постанови №1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Постанови №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Постанови №1983 для ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З аналізу положень Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органам виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Суд вважає, що відповідачем порушено обов`язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію. Позивача, у цьому випадку, також позбавлено процесуальних гарантій щодо безпосередньої участі у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Судом встановлено, що відповідачем не було дотримано встановлену Порядком №1983 процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію у повному обсязі, оскільки під час прийняття оскаржуваного рішення не було запропоновано позивачу надати відповідні пояснення з цього приводу. Позивача взагалі не було проінформовано про проведення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмо або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

У суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень №247 від 12.09.2019, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону №2491 є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення її права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності.

Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".

Водночас, оцінюючи повноту зібраних під час перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну матеріалів, суд зазначає, що відповідачем для з`ясування всіх обставин не здійснено збір додаткової інформації стосовно позивача, що зумовлює неповноту проведеної перевірки та ставить під сумнів її висновки.

Визначаючись щодо законності та обґрунтованості юридичної підстави, покладеної відповідачем в основу рішення №42-Д від 25.02.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.12.2011, а саме правомірності застосування відповідачем положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", суд зазначає таке.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Аналіз положень підпункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" свідчить про те, що при вирішенні питання про скасування дозволу на імміграцію з`ясуванню на предмет неправдивості, підробки чи втрати чинності підлягають відомості та документи, які існували на момент надання особі дозволу на імміграцію.

Отже, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію, повинен довести наявність неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були підставою для надання особі дозволу на імміграцію на момент отримання особою такого дозволу.

Суд звертає увагу, що при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну та видачі посвідки на постійне проживання в Україні у 2011 році, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну, внаслідок чого він законно перебував на території України весь час з моменту отримання такого дозволу.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пунктах 70, 71 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Що стосується посилання відповідача на те, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну у позивача не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості та підроблені документи, а саме свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , то суд звертає увагу, що відповідачем не надано належних доказів у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, таких як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Також суд наголошує, що відповідь Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 06.12.2018 за №14422/1/7401-18 та Державний реєстр актів цивільного стану громадян, на підставі яких винесено оскаржуване рішення, не є належними та достовірними доказами, оскільки не підтверджують факт підроблення документів чи надання неправдивих відомостей позивачем, що надало йому право отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Отже, оскільки факт підробки свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 не встановлено належними органами, суд приходить до висновку, що відповідач скасував рішення УГІРФО УМВС України в Чернігівській області від 27.12.2011 №6/5870 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну за відсутності правових підстав.

Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що станом на час звернення позивача до УГІРФО УМВС України в Чернігівській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, а також на час прийняття таким органом рішення від 27.12.2011 №6/5870 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, останній надав неправдиві відомості або фальшиві документи.

Отже, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних доказів того, що на момент прийняття рішення від 27.12.2011 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Суд відзначає, що до компетенції відповідача не віднесено вирішення питань щодо визнання незаконними рішень інших органів державної влади та місцевого самоврядування.

Водночас, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, матеріали справи свідчать, що спірне рішення №42-Д від 25.02.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача №42-Д від 25.02.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 не відповідає вимозі щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не містить фактичних обставин та доказів на підтвердження того, що дозвіл на імміграцію від 27.11.2011 був виданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що має наслідком задоволення позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення Управління державної міграційної служби в Чернігівській області від 25.02.2020 №43-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо скасування оскаржуваним рішенням відповідача №42-Д від 25.02.2020 посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.12.2011, виданої громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Перевіркою матеріалів справи відносно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 установлено, що дозвіл на імміграцію №6/5870 він отримав 27.12.2011 відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України.

Суд дослідив документи, що були подані для отримання позивачем дозволу на імміграцію у 2011 році, та встановив наявність наступних документів: заява про надання дозволу на імміграцію від 13.10.2011; копії двох квитанцій від 13.10.2011; копія довідки Чернігівської міської лікарні №1 від 06.10.2011 №127062; переклад свідоцтва про народження позивача; копія паспорту гр. Соціалістичної Республіки В`єтнам № НОМЕР_2 та його переклад; довідка посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам в Україні від 11.10.2011 №348-11/CNTP; копія договору найму (піднайму) житлового приміщення від 14.09.2011; заява про реєстрацію місця проживання; довідка Деснянської районної у місті Чернігові ради №1-32/565; копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , видане 03.09.2011 відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, відповідно до якого ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідка УГІРФО УМВС України в Чернігівській області про реєстрацію особи - ОСОБА_2 громадянином України №360 від 05.10.2011; відповідь відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві №6061/02-02-14; довідки компетентних органів України щодо відсутності у позивача судимості.

Будь-яких зауважень з боку управління ГІРФО УМВС України в Чернігівській області щодо наданих позивачами документів, - їх нестачі, підробки, чи їх невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, на момент розгляду цих документів у 2011 році - зазначено не було.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 визначено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок №321; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки;4) непридатності посвідки для подальшого використання 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (пункт 16 Порядку №321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи (пункт 42 Порядку №321).

До таких дій пунктом 37 Порядку №321 віднесено перевірку чинності дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, яка перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (пункт 43 Порядку №321).

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (пункт 46 Порядку № 321).

Пунктом 64 Порядку №321 визначені підстави скасування посвідки територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав.

Так, підпунктом 1 пункту 64 Порядку №321 передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Отже, підставою для скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.12.2011 стало скасування відповідачем дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Приймаючи до уваги висновок суду про протиправність та скасування рішення Управління державної міграційної служби в Чернігівській області від 25.02.2020 №43-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимога про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 25.02.2020 №43-Д про скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.12.2011, як похідна, підлягає задоволенню.

Водночас, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправними дій Управління державної міграційної служби в Чернігівській області щодо прийняття рішення від 25.02.2020 №43-Д, оскільки такий спосіб захисту є неналежним та не призводить до безпосереднього поновлення порушеного права позивача. Належним способом захисту у даному випадку є саме визнання протиправним та скасування рішення від 25.02.2020 №43-Д.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 на підставі наявних в матеріалах справи документів, врахувавши мотивувальну частину судового рішення в даній справі, та про зобов`язання Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд також не вбачає правових підстав для їх задоволення, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що позивач із відповідною заявою про обмін посвідки до відповідача не звертався.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби в Чернігівській області від 25.02.2020 №43-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.12.2011.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління державної міграційної служби в Чернігівській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.