Справа № 380/1165/21
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/1165/21
У Х В А Л А

з питань залишення позову без розгляду

11 березня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у порядку письмового провадження клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом Приватного підприємства «КІР» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного підприємства «КІР» до Головного управління ДПС у Львівській області, у якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення зі сплати ПДВ № від 27.03.2019 в частині 4308,00 грн.

01.02.2021 ухвалою судді залишено позовну заяву без руху.

05.02.2021 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25 лютого 2021 року о 09:15 год.

11.03.2021 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду прийнято відмову Приватного підприємства «КІР» від позову та закрито провадження у справі № 380/1165/21 за позовом Приватного підприємства «КІР» до Головного управління ДПС у Львівській області в частині позовних вимог:

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Львівській області щодо нарахування пені з податку на додану вартість на загальну суму 3171,82 грн;

- зобов`язати Головного управління ДПС у Львівській області відкоригувати дані інтегрованої картки з податку на додану вартість шляхом скасування пені в сумі 3171,82 грн.

Від Головного управління ДПС у Львівській області надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивач звернувся з пропуском строку звернення до суду. Вказує, що спірне податкове повідомлення-рішення направлене позивачу 27.03.2019, яке отримане 01.04.2019, а до суду звернувся лише у лютому 2021 року. Вказані обставини свідчать про те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України. Посилається на практику Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19 та просить позов залишити без розгляду.

Позивач у встановлений судом строк подав заперечення на заяву про залишення позову без розгляду, у якому просив відмовити у задоволенні відповідної заяви. Зазначив, що копію оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 27.03.2019 та акту №812/50.12/22023208 від 24.01.2019 позивач отримав 22.01.2021 за адвокатським запитом від 04.01.2021. Отже, саме тоді ПП «КІР» стало відомо про нарахування податкового зобов`язання та конкретні причини для такого нарахування, що дало змогу звернутись із вказаним позовом до суду. Окрім того, в клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду відповідач підтверджує, що акт №812/50.12/22023208 від 24.01.2019 позивачем отримано не було, оскільки відправлення повернуто поштовою службою у зв`язку з закінченням строку зберігання. Відтак до винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивачу не було відомо про нарахування штрафних санкцій в зв`язку з простроченням сплати податкових зобов`язань, що виникли на підставі скасованих судом податкових повідомлень-рішень. Водночас відповідач своє клопотання обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, в якій Верховний Суд зазначив, що відступає від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 ПК України є спеціальними щодо приписів статті 122 КАС України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів. Однак правова позиція, викладена в даній постанові стосується випадків, коли податкове повідомлення-рішення було оскаржене платником в адміністративному порядку, і лише після розгляду скарги контролюючим органом вищого рівня відбулося звернення з позовом до суду. У той же час, позивач зі скаргою щодо спірного податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку не звертався. Відтак позивач вважає, що позов поданий в межах строків, встановлених п. 56.18 статті 58 Податкового кодексу України з врахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України. Просив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви.

У підготовчому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав з мотивів, наведених у клопотанні.

У судовому засіданні представник позивача проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду заперечив, просив у його задоволенні відмовити з підстав наведених у письмових запереченнях.

Вирішуючи клопотання суд керується таким.

У рішенні від 09.07.2002 № 15-рп/2002 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У рішенні від 13.12.2011 № 17-рп/2011 (справа № 1-9/2011) Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на звернення до суду як складова права на судовий захист гарантується статтею 55 Конституції України та пов`язується з переконанням самої особи про наявність порушень її прав, свобод або інтересів і бажанням звернутися до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 вказав, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному, а реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальним законом, що визначає порядок розгляду спорів між фізичними особами, юридичними особами та суб`єктами владних повноважень, є Кодекс адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом першим частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Нормою, що регулює питання застосування строків звернення до адміністративного суду з позовами про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень є приписи пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у відповідності до якого з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

Статтею 102 Податкового кодексу України встановлено строк давності тривалістю 1095 днів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено.

Водночас відповідач своє клопотання обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, в якій Верховний Суд зазначив, що відступає від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 ПК України є спеціальними щодо приписів статті 122 КАС України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів.

Суд, розглядаючи клопотання відповідача зазначає, що у розглядуваній постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19 Верховний Суд сформулював свою правову позицію саме щодо випадків, коли податкове повідомлення-рішення спочатку було оскаржене платником в адміністративному порядку, і лише після розгляду скарги контролюючим органом вищого рівня відбулося звернення з позовом до суду.

Водночас Верховний Суд у цій постанові прямо не зазначив, якими є і як обчислюються строки звернення до суду у разі, якщо платник податків зі скаргою в адміністративному порядку не звертався.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, у даній справі, що розглядається, до подання позовної заяви не проводилася процедура адміністративного оскарження.

Крім того, суд зазначає, що предметом спору у справі, що розглядається є рішення контролюючого органу, яке пов`язане з визначенням грошових зобов`язань.

Суд зазначає, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду обґрунтоване лише постановою Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19.

В той же час, відповідач не звернув увагу на ту важливу обставину, що Приватне підприємство «КІР» не оскаржувало податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку.

При виборі і застосуванні норми права до вказаних спірних правовідносин суд не може враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, оскільки Верховний Суд вирішував правове питання застосування норм права в частині строку звернення до суду з вимогами про скасування податкових повідомлень-рішень після використання процедури адміністративного оскарження, а у цій справі позивач досудовим порядком врегулювання спору не скористався.

Крім того суд враховує, що вказана зміна у тлумаченні закону (знову ж слід наголосити строку звернення до суду з вимогами про скасування податкових повідомлень-рішень після використання процедури адміністративного оскарження) виникла після прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та подачі позову до суду, позивач розраховував на можливість оскарження таких рішень протягом 1095 днів, а тому для нього зміна судової практики не була передбачувальною.

Будь-яка доцільність зміни попередніх підходів до застосування норм права, які регулюють питання строку звернення до суду в податкових правовідносинах, може бути виправдана виключно у випадку необхідності вдосконалення діючого законодавства та у випадку, коли такі зміни не породжують правову невизначеність та не погіршують становища платників податків.

Так, положеннями податкового законодавства закріплено правило вирішення сумнівів на користь платника податків (тобто принцип in dubio pro tributario), яке покликано забезпечувати реалізацію однієї з ознак верховенства права - правової визначеності, а саме: можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних дій яке має фундаментальне значення для правильності його застосування.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі Щокін проти України Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Крім цього, Європейська Комісія за демократію через право (Венеціанська Комісія) у Доповіді щодо верховенства права від 04.04.2011 № 512/2009 зазначила, що однією з складових верховенства права є правова визначеність; вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість (передбачуваність) ситуацій та правовідносин, що виникають.

Наведені вище норми Європейського правозастосування були імплементовані в податкове законодавство України.

На законодавчому рівні таке правило закріплено у підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Вказане вище правило також продубльовано в пункті 56.21 статті 56 Податкового кодексу України.

Положеннями податкового законодавства закріплено правило вирішення сумнівів на користь платника податків (тобто принцип in dubio pro tributario), яке покликано забезпечувати реалізацію однієї з ознак верховенства права - правової визначеності, а саме: можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних дій має фундаментальне значення для правильності його застосування.

Верховний Суд у постанові від 18.06.2018 у справі № 805/1146/17-а чітко вказав на те, що позивачем строк звернення у 1095 днів не пропущений, оскільки скарга на спірне податкове повідомлення-рішення не подавалася, а отже, підстав для застосування місячного строку позовної давності, передбаченого пунктом 56.19 статті 56 ПКУ, немає.

У постанові КАС ВС від 26.11.2020 не зазначено про відступ від правової позиції, викладеної у постанові від 18.06.2018.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини у справі та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.06.2018 у справі № 805/1146/17-а, суд дійшов висновку, що відповідачем за конкретними обставинами у цій справі не доведено підстави залишення позову без розгляду, тому у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.

З огляду на викладене, позивач звернувшись до суду із цим позовом не пропустив строку звернення до суду.

Суд використовує також правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні по справі Мельник проти України від 28.03.2006, де вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v.the United Kingdom від 21.02.1975), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення Guerin v. France від 29.07.1998) Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998).

Крім того Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Іліан проти Туреччини вказав, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, Європейська Конвенція Про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

З врахуванням викладеного клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду є таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 240, 241-246, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та окремо не оскаржується. Заперечення на цю ухвалу може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 16.03.2021.

Суддя Р.М. Брильовський