Справа № 260/945/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/945/20 пров. № А/857/9456/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

за участю представника позивача Ємчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року, прийняте суддею Дору Ю.Ю. о 10 годині 42 хвилині у місті Ужгороді, повний текст складений 08.07.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Депатраменту захисту економіки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Депатраменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 16.05.2016 року; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 16.05.2016 року; стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Закарпатській області 3000 грн. витрат позивача на правничу допомогу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року позов задоволений.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Відтак, позивач набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку, у зв`язку із звільненням зі служби, однак, відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, за 2015 рік, 2016 рік.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Департамент захисту економіки Національної поліції України подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що судом не враховано, що відпустка учасникам бойових дій є додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати і до переліку щорічних відпусток не входить та не підпадає під дію статті 24 Закону України «Про відпустки», а відтак, не підлягає грошовій компенсації в разі, якщо її не було використано.

Крім того, дана відпустка надається за календарний рік і має бути використана протягом цього року, тобто якщо працівник не реалізував своє право в поточному році, перенесення її на наступний не допускається. Однак, позивач не виявив бажання скористатися додатковою оплачуваною відпусткою як учасник бойових дій у 2015 2016 роках.

Звертає увагу на те, що спеціальним законодавством поліцейських не передбачено виплату грошової компенсації лише за невикористану у році звільнення щорічну основну та додаткову оплачувану відпустку, однак відпустка учасника бойових дій не відноситься до щорічних і грошовій компенсації відповідно до спеціального законодавства не підлягає.

Покликання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №Пз/9901/4/19 є безпідставним, оскільки предметом розгляду були відносини військовослужбовця з військовою частиною, які жодним чином не стосуються спірних відносин.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що положеннями Закону України «Про Національну поліцію» не зазначено, за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація. Звуження відповідачем змісту вказаного Закону є недопустимим.

Крім того, зазначає, що пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (маються покликання на постанову Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі №360/4127/19).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах внутрішніх справ з 25.07.2012 року до 06.11.2015 року.

15.09.2015 року ОСОБА_1 отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 (а.с.13).

Згідно наказу Національної поліції України від 11.05.2016 року №291 о/с «По особовому складу Департаменту захисту економіки» звільнено із служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого управління захисту економіки в Закарпатській області з 16 травня 2016 року з виплатою компенсації за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році (а.с.11).

Окрім цього, 16.05.2016 року про звільнення зі служби внесено запис за №10 до трудової книжки позивача НОМЕР_2 (а.с.16).

Судом встановлено, що станом на час звільнення зі служби позивачу не виплачено компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на соціальну відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки», від 15.11.1996 року № 504/96-ВР, Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII.

Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Покликання апелянта на те, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551-ХІІ не є видом відпустки який надається щорічно колегія суддів вважає помилковим, з огляду на зміст пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, відповідно до якого державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, положеннями абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Указані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

Верховний Суд у постанові від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19 зазначив про те, що положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

В рамках правовідносин у даній справі пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Відтак, враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відтак, ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року у справі № 260/945/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 17.03.2021 року.