Справа № 200/12310/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2021 року справа №200/12310/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Міронової Г.М., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Лещенко О.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/12310/19-а (суддя в І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

12.10.2019 (т.1 а.с.24) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі ГУНП в Донецькій області, Управління) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що 24.01.2019 його було звільнено зі служби в поліції відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області № 32 о/с. В день звільнення позивача повний розрахунок по грошовому забезпеченню не був здійснений відповідачем. Позивачем не було використано додаткову відпустку строком 14 календарних днів на рік відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2016 року по 2019 рік.

З урахуванням уточнення позовних вимог просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік у кількості 56 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24 січня 2019 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік у кількості 56 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24 січня 2019 року в сумі 24244,08 грн. (двадцять чотири тисячі двісті сорок чотири гривні вісім копійок);

- стягнути з Управління на користь ОСОБА_1 кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 527,60 грн. та діб фактичної затримки.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік у кількості 56 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 24 січня 2019 року.

Стягнуто з ГУНП в Донецькій області на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 роки у кількості 56 діб, в розмірі 10 472,00 грн.

Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 107 361,32 грн. (т.1 а.с.84-87).

З таким судовим рішенням не погодились сторони та подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач просив скасувати рішення місцевого суду і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т.1 а.с.97-104).

В обґрунтування апеляційної скарги стверджував, що судом першої інстанції здійснено помилковий розрахунок суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, а саме: невірно обраховане грошове забезпечення, з якого обчислюється ця компенсація, внаслідок чого присуджений її розмір 10 472,00 грн. повинен бути збільшений до 29545,60 грн.

Крім того, позивач вважав необґрунтованим застосування місцевим судом принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 107 361,32 грн. та просив стягнути на його користь суму 158 280,00 грн.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі просив відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

На її обґрунтування стверджує про те, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки законодавством взагалі не передбачена; обов`язковою передумовою для виплати поліцейському такої компенсації є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення (т.1 а.с.135-136).

У відзиві на апеляційну скаргу Управління позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання відхилити апеляційну скаргу.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 24.01.2019 проходив службу в поліції.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.02.2019, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Згідно наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 32 о/с від 24.01.2019, позивача звільнено зі служби в поліції на пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

16.09.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 42 дні за період з 2016 року по 2019 рік.

Згідно відповіді Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 118зі/26/02-2019 від 23.09.2019, додаткова відпустка як учаснику бойових дій не замінюється грошовою компенсацією.

Як встановлено судом та не оскаржується сторонами, ОСОБА_1 протягом 2016 2019 років не використав відпустку, передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», даний факт підтверджується листом ГУНП в Донецькій області № 118зі/26/02-2019 від 23.09.2019.

Вважаючи невиплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати протиправною, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 92 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У відзиві на адміністративний позов відповідач не заперечує наявність у позивача як учасника бойових дій права на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, а також те, що впродовж 2016 2019 років позивач цю відпустку не використав, грошова компенсація за невикористані дні цієї відпустки не була нарахована і виплачена.

Частиною 10 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Крім того, відповідно до частини 8 статті 8 Розділу III Порядку 260 встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Слід зазначити, що в ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260 йдеться про «невикористану в році звільнення відпустку» без вказівки на її вид (основна чи додаткова).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 805/5111/15-а (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 73249814).

Згідно з нормами частини 1 статті 83 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, аналізуючи зазначене, суд зазначає, що в силу ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260, не використання відпустки ОСОБА_1 не означає припинення права на відпустку, отже при звільненні з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019 роках додаткову відпустку, передбачену п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року по справі № 360/4127/19.

Вказаний висновок підтверджено і постановою Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19.

Водночас, посилання позивача на рішення Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 суд вважає помилковими та не бере до уваги, оскільки в даній справі йдеться про компенсацію невикористаних календарних днів додаткової відпустки військовослужбовцю, якому така компенсація визначена ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Розрахунок розміру грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, передбачений пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі - Порядок № 260).

Так, абз. 8 пункту 8 Розділу III Порядку № 260 передбачено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

З огляду на наведені вище положення абз. 8 пункту 8 Розділу III Порядку № 260, суд першої інстанції визначив розмір компенсації, виходячи з наступного розрахунку: посадовий оклад 2400 грн. + оклад за спеціальне звання 1800 грн. + надбавка за вислугу років 1050 грн. + надбавка за службу в умовах режимних обмежень 360 грн. = 5610 грн. Сума компенсації становить: 10 472 грн. (5610 грн./30 днів * 56 календарних днів).

Тому позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані 56 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2016-2019 роки підлягають до задоволенню в розмірі 10 472 грн.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що в цей розрахунок необґрунтовано не включено здійснені його доплату за роботу в нічний час в сумі 31,90 грн та 590,43 грн. індексації.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що доплата за службу в нічний час не має постійного характеру та виплачується поліцейським, залучення яких до служби в нічний час, підтверджене вказаними вище документами, за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць (абзац восьмий пункту 11 розділу II Порядку № 260).

Отже, доплата за службу в нічний час не входить до розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби.

В той же час, індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі № 638/9697/17.

Отже, розмір компенсації слід визначити, виходячи з наступного розрахунку: посадовий оклад 2400 грн. + оклад за спеціальне звання 1800 грн. + надбавка за вислугу років 1050 грн. + надбавка за службу в умовах режимних обмежень 360 грн. + індексація 590,43 грн. = 6200,43 грн. Сума компенсації становить: 11 574,14 грн. (6200,43 грн. / 30 днів * 56 календарних днів).

Тому позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані 56 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2016-2019 роки підлягають задоволенню в розмірі 11 574,14 грн, а судове рішення місцевого суду в цій частині підлягає зміні.

При цьому колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з тим, що не врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядком № 260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, то при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України, Закону України «Про відпустки», Постанова Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

По-перше, позивачем в цій справі заявлено вимоги компенсувати невикористану відпустку як в році звільнення, так і за минулі роки.

По-друге, якщо право на отримання компенсації за невикористані відпустки минулих років визначено в цьому судовому рішенні, за умови наявності правового регулювання визначення грошового забезпечення, що використовується при обчисленні такої компенсації за відпустку в році звільнення, за аналогією законодавства повинна визначатись і компенсація за минулі роки.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУНП в Донецькій області на користь позивача суми середнього заробітку за весь період затримки у розрахунку - по день винесення рішення у справі, суд зазначає наступне.

За своєю природою компенсація за час затримку розрахунку при звільненні є мірою покарання роботодавця за неналежне виконання обов`язків і сплачується на користь працівника. Такий правовий висновок відображений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 в справі № 910/4518/16.

Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановами Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» та від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», які є спеціальними у спірних правовідносинах щодо позивача, не врегульовано питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 6 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.

Отже, апеляційна скарга відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього на користь позивача відшкодування у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні є необґрунтованою.

В той же час, розмір такого відшкодування, визначений місцевим судом, підлягає зміні, тому апеляційна скарга Управління підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Виходячи з приписів ст. 116, 117 КЗпП України, з урахуванням конкретних обставин справи суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Позивачем надана копія наказу про звільнення позивача з посади № 32 о/с від 24.01.2019. Отже, оскільки останній день перебування позивача на службі був 24.01.2019 року, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 24.01.2019.

Таким чином, строк несвоєчасно сплачених сум з компенсації відпустки становить з 24.01.2019 по 19.11.2019 (день прийняття судового рішення) - 300 днів.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який регулював би питання розрахунку середньої заробітної плати поліцейського, до спірних правовідносин слід застосовувати загальні положення, що регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників, в частині визначення періоду, за який враховується середня заробітна плата.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 24.01.2019, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за листопад 2018 року та грудень 2018 року.

Відповідно до довідки відповідача №538 від 12.08.2019 року, грошове забезпечення позивача у листопаді 2018 року складало 12793,89 грн., у т.ч. посадовий оклад 2400,00 грн., оклад за спеціальне звання 1800,00 грн., надбавка за вислугу років 1050,00 грн., надбавка за службу в умовах режимних обмежень 240,00 грн., премія 7303,89 грн., у грудні 2018 року 13787,69 грн., у т.ч. посадовий оклад 2400,00 грн., оклад за спеціальне звання 1800,00 грн., надбавка за вислугу років 1050,00 грн., надбавка за службу в умовах режимних обмежень 352,25 грн., премія 13787,69 грн.

Середньоденна сума грошового забезпечення позивача становить 527,60 грн.

При звільненні позивача відповідачем не виплачено позивачу суму компенсації за невикористану відпустку за 2016-2019 роки в сумі в сумі 11 574,14 грн. В період з 24.01.2019 по 19.11.2019 (день прийняття судового рішення у справі) відповідачем не виплачено позивачу 11 574,14 грн. компенсацію за невикористану відпустку в 2016-2019 роках.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, вважає, що наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Місцевий суд при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку взяв до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16.

Розрахунок відшкодування позивачу за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 24.01.2019 по 19.11.2019 (кількість днів затримки - 300) за розрахунками місцевого суду виглядає наступним чином:

10472,00 грн. - загальна сума компенсації за невикористані дні відпустки за 2016-2019 роки, що мала бути сплачена,

15437,55 грн. (4965,55 грн. + 10472 грн.) позивач при звільненні мав отримати,

10472,00 грн. - своєчасно несплачені кошти;

4965,55 грн. / 15437,55 грн. * 100 % = 32,17 % (відсоткова частка виплачених сум), відсоткова частка невиплаченої компенсації становить 67,83% (100% - 32,17%),

300 днів * 527,60 грн. (середньоденне грошове забезпечення) = 158280 грн. (грошове забезпечення за 300 днів).

158280 грн. * 67,83% = 107361,32 грн.

Отже, розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні складає: 107361,32 грн.

Колегія суддів апеляційного суду в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог.

В той же час, місцевим судом при обґрунтуванні суми, що підлягає стягненню, фактично враховано лише один із критеріїв - розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; інші обставини, які впливають на цей розмір, ніяк враховано не було.

Зазначене виправляється судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц.

В цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

…

86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

…

91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

…

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

Так, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який не зразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку, так і дії відповідача, який не здійснив повного розрахунку при звільненні.

Щодо дій відповідача.

Останній зауважує, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік позивачу не була сплачена у зв`язку із відсутністю, на думку Управління, правових підстав для такої виплати.

Відтак, між сторонами виник спір щодо виплати вказаної вище компенсації.

Колегія суддів зазначає, що ця ситуація виникла у зв`язку із неналежною якістю Закону, а саме: наявності в різних законодавчих актах неоднозначного правового регулювання спірних правовідносин.

Вказане підтверджується і наявністю прямо протилежної судової практики розгляду подібних спорів, внаслідок чого 19.01.2021 судової палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по справі № 160/10875/19 було вирішено аналогічний спір задля усунення розбіжностей в правозастосуванні.

Отже, невиплата відповідачем зазначеної компенсації позивачеві не була обумовлена проявом грубого свавілля.

Щодо дій позивача.

Так, позивач при звільненні 24.01.2019 не отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, тобто, був обізнаний чи повинен був бути обізнаним про порушення своїх прав, якщо вважав їх порушеними.

Проте, претензії позивача щодо отриманої ним суми під час звільнення з`явилися лише 16.09.2019, коли позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 56 днів за період з 2016 по 2019 рік.

Згідно відповіді Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 118зі/26/02-2019 від 23.09.2019, додаткова відпустка як учаснику бойових дій не замінюється грошовою компенсацією.

До суду ОСОБА_1 звернувся 12.10.2019.

Оскільки тривалість періоду з моменту порушення прав працівника (січень 2019 року) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (вересень 2019 року) пов`язана із діями позивача, який не одразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити суму стягнення, виконуючи обов`язок, визначений ч. 5 ст. 242 КАС України, - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року в справі № 200/8234/20-а, залишеним без змін постановою першого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.12.2019 по 16.08.2020 в сумі 1000 гривень.

Також, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 200/2973/19-а зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області поновити ОСОБА_1 на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лівобережного відділення поліції Центрального відділу поліції з 25 січня 2019 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 25.01.2019 станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 527,60 грн. та діб фактичного вимушеного прогулу в кількості 622 в розмірі 328 167 гривень 20 копійок.

Отже, за результатами застосування до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, апеляційний суд прийшов до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи буде розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 000,00 грн.

Колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин по цій справі правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, оскільки обставини справи, які розглядав Верховний Суд, не є тотожними обставинам нашої справи.

Так, в постанові від 30.11.2020 Верховний Суд зазначив правові висновки, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, в справі йдеться про невиплату при звільненні військовослужбовцю грошової компенсації за неотримане речове майно, розмір якої на час звільнення не був спірним, визнавався військовою частиною, але не був виплачений позивачу при звільненні в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на виплату такої компенсації речового майна. Також позивач в тій справі діяв добросовісно, звернувшись до суду протягом місяця після звільнення.

В нашому спорі сума компенсації неотриманої відпустки не була виплачена відповідачем в день звільнення позивача, оскільки позивачем така сума до сплати не заявлялася при звільненні, а відповідач не вважав, що така компенсація взагалі повинна була нарахована та виплачена за минулі роки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000,00 гривень.

Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити.

Позивач, будучи звільненим від сплати судового збору, його не сплачував, а судові витрати суб`єкта владних повноважень за діючим процесуальним законодавством розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 200/12310/19-а змінити.

В резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 200/12310/19-а:

- в абзаці третьому слова і цифри «10 472,00 (десять тисяч чотириста сімдесят дві) гривні» замінити словами і цифрами «11 574 (одинадцять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні 14 коп.;

- в абзаці четвертому слова і цифри «107 361,32 (сто сім тисяч триста шістдесят одна гривня 32 копійки)» замінити словами і цифрами «1000 (однієї тисячі) гривень».

В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 200/12310/19-а залишити без змін.

Повне судове рішення - 17 березня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді І.В. Геращенко

Г.М. Міронова