Справа № 640/3625/20
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3625/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправним надання неповної інформації Державного бюро розслідувань на запит ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року та зобов`язання Державного бюро розслідувань надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року, а саме: інформацію про хід кримінального провадження (проведені слідчі дії) на дату отримання даного запиту та прізвища, ім`я по батькові слідчих в кримінальних провадженнях № 0001386 та № 0000220.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 вересня 2019 року ОСОБА_1 було зроблено запит до Державного бюро розслідувань (далі-відповідач) стосовно надання інформації щодо кримінальних проваджень, інформація про які була оприлюдненна на сайті відповідача раніше, а саме наступних новин: "ДБР розслідує факт жорстокого поводження працівників СБУ із затриманими" (https://dbr.gov.ua/news/dbr-rozslidue-fakt-zhorstokogo-povodzhennya-pracivnikiv-sbu-iz-zatrimanimi) та "ДБР розслідує можливе порушення таємниці телефонних розмов з боку правоохоронців" ( ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме, інформацію про номери та дати внесення відомостей вищенаведених кримінальних проваджень до ЄРДР, прізвища, ім`я, по батькові слідчих, які розслідують їх, про проведені по них слідчі дії на дату отримання даного запиту, прізвища, ім`я, по батькові осіб, повідомлених про підозру, про передані обвинувальні акти до суду та закриті кримінальні провадження, інформацію про які було опубліковано раніше Державним бюро розслідувань.

23 жовтня 2019 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві було надана відповідь, в якій, на переконання позивача, була дана лише частина запитуваної інформації. В той же час не була надана інформація про проведені слідчі дії на дату отримання запиту та прізвища, ім`я, по батькові слідчих, які здійснюють досудове розслідування вищевказаних кримінальних правопорушень. Підставою для відмови стало те, що "надання цієї інформації може не тільки вплинути на хід досудового розслідування, але ще і завдати шкоди повноти й об`єктивності встановлення обставин кримінального правопорушення, а також інтересам учасників кримінального провадження".

Зокрема, листом Державного бюро розслідувань від 23 жовтня 2019 року № 08/03-2019 року повідомлено наступне:

"Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Києві 16 липня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000914 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 сі. 367 КК України.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні доручено групі слідчих Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, старший слідчий Туній В.Г .

На даний час у кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлялося.

Одночасно повідомляю, що досудове розслідування триває, за результатами буде прийнято процесуальне рішення.

Враховуючи, що Ви не є учасником у згаданому кримінальному провадженні, та з огляду на вимоги ст. 222 КПК України, щодо недопустимості розголошення відомостей досудового розслідування, підстави для надання інформації щодо проведених слідчих дій відсутні".

Не погоджуючись із такою відповіддю, позивач звернувся до суду із позовом до Державного бюро розслідувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 55 Конституції, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Однак, до позовної заяви не додано доказів які б свідчили, що права позивача оспорюються, порушуються чи не визнаються відповідачем.

Буд-які звернення від 22 вересня 2019 року або від 05 листопада 2019 року в порядку Закону України "Про звернення громадян" або Закону України "Про доступ до публічної інформації" від позивача на адресу саме Державного бюро розслідувань в матеріалах справи відсутні, а тому в межах спірних правовідносин судом не встановлено протиправних дій з боку відповідача.

Разом з тим, судом було встановлено, що ОСОБА_1 звертався із запитом від 05 листопада 2019 року до Територіального управління Державного бюро розслідувань.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Положеннями статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Частиною четвертою статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Як визначає частина перша статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Ознаками публічної інформації є:

- готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

- заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

- така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

- інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

- інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

За правилами пунктів 3, 6 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані: вести облік запитів на інформацію; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Так, запит на доступ до публічної інформації зводиться до прохання надати інформацію, якою вже володіє розпорядник. Закон України "Про доступ до публічної інформації" надає право доступу вже до існуючої інформації і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі справа №303/5005/15-а (2а/303/218/15), провадження №К/9901/3496/18.

Отже, публічною інформацією є те, що заздалегідь зафіксовано будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

При цьому, положеннями частини першої, другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до пункту 4 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію та можуть міститися в документах органів прокуратури України, затвердженого наказом ГПУ від 15 листопада 2017 року №325 до службової інформації належать відомості, що містять цифрові або відсоткові показники щодо здійснення правоохоронними органами оперативно-розшукової діяльності, негласних слідчих (розшукових) дій, а також дані статистичної звітності щодо здійснення нагляду із цих питань.

З наведених положень вбачається, що на запит про надання інформації надається вже існуюча інформація та не вимагається створення у відповідь на запит нової інформації. При цьому мають враховуватися обмеження у доступі до інформації, зокрема, службової.

Матеріали справи свідчать, що листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві від 23 жовтня 2019 року повідомлено повну та запитувану інформацію про номери та дати внесення відомостей вищенаведених кримінальних проваджень до ЄРДР, прізвища, ім`я, по батькові слідчих, які розслідують їх, про проведені по них слідчі дії на дату отримання даного запиту, прізвища, ім`я, по батькові осіб, повідомлених про підозру, про передані обвинувальні акти до суду та закриті кримінальні провадження, інформацію про які було опубліковано раніше Державним бюро розслідувань.

Зокрема, повідомлено, що Територіальним управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Києві 16 липня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000914 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 сі. 367 КК України; досудове розслідування у кримінальному провадженні доручено групі слідчих Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, старший слідчий Туній В.Г. ; на даний час у кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлялося; одночасно повідомлено, що досудове розслідування триває, за результатами буде прийнято процесуальне рішення.

Також, зауважено, що оскільки позивач не є учасником у згаданому кримінальному провадженні, та з огляду на вимоги ст. 222 КПК України, щодо недопустимості розголошення відомостей досудового розслідування, підстави для надання інформації щодо проведених слідчих дій відсутні.

Відповідно до часини 1 статті 222 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Частиною 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про зобов`язання Державного бюро розслідувань надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року, а саме: інформацію про хід кримінального провадження (проведені слідчі дії) на дату отримання даного запиту та прізвища, ім`я по батькові слідчих в кримінальних провадженнях № 0001386 та № 0000220.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Як зазначає позивач, 22 вересня 2019 року останнім зроблено запит до Державного бюро розслідувань, відповідь на який надана листом від 23 жовтня 2019 року.

Суд зазначає, що позивачем не надано ані копії запиту від 22 вересня 2019 року ані доказів його вручення (доставлення) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, а тому дослідити дотримання строків надання відповіді на запит не вбачається за можливе.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Г.В.Земляна

суддя В.В.Файдюк