Справа № 480/7334/20
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 р. Справа № 480/7334/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 р. (постановлену суддею Глазько С.М.) по справі № 480/7334/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просив: визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо поновлення встановленого ч. 2 ст. 55 Закону №2262-ХІІ права ОСОБА_1 на отримання компенсації втрати частини доходів, порушеного при виплаті йому заборгованої частини пенсії на виконання рішення суду по справі № 818/2111/18 і на підставі його звернення від 03.09.2020 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати, відповідно до норм ч. 3 ст. 51 та ч. 2 ст. 55 Закону № 2262-ХІІ, на невиплачені своєчасно кошти компенсацію втрати частини доходів через знецінення грошових коштів за весь час затримки виплати, починаючи з лютого 2018 року і по місяць набрання рішенням у цій справі законної сили включно; на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями при проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 20.08.2020 р. та бездіяльністю в поновленні його порушених прав ГУ Пенсійного фонду України в Сумській області, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі обчисленій відповідно до п.1 позовних вимог.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 р. позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів і додані до неї документи - повернуто позивачу.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, позивач отримав ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху 05.11.2020 р., однак, станом на 02.12.2020 р. позивачем, у встановлений судом строк, вимоги суду про усунення недоліків не були виконані, а тому позов підлягає поверненню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів - залишено без руху та надано семиденний строк з дня вручення даної ухвали шляхом усунення недоліків, а саме: сплати судового збору, який становить 840,80 грн.

Оскільки позивачем не виконано вимоги ухвали від 02.11.2020 р., суд першої інстанції повернув позов ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Згідно із п. п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,40 грн.).

Обґрунтовуючи необхідність звільнення його від сплати судового збору, ОСОБА_1 вказував на те, що його майновий стан не дозволяє сплатити 840,80 грн. судового збору, на підтвердження того, що позивач не отримав за попередній рік доходи, надав відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України про суми виплачених доходів № 714 від 16.03.2020 р., де зазначено, що ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) повідомляється, що за період з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. інформації про доходи немає.

Однак з доданих до позовної заяви документів встановлено, що з 15.12.2004 р. ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років у розмірі 83 % грошового забезпечення за 31 рік вислуги.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Отже, законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст.ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Таким чином, для застосування судом вимог ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України повинні бути відповідні правові підстави, в іншому ж випадку, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 р. у справі Креуз проти Польщі, вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.

Враховуючи наведене, суд має можливість вирішити у спосіб, визначений наведеними нормами, питання щодо судового збору, в той же час наявність такого майнового стану сторони, який не надає можливості здійснити сплату судового збору на час звернення до суду, підлягає підтвердженню саме з боку цієї сторони.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Тобто, суд може вирішити питання про звільнення позивача від сплати судового збору за умов, перелічених в пунктах 1-2 частини 1 вищевказаної статті.

При цьому, для визначення майнового стану позивача враховується його річний дохід за попередній календарний рік.

Враховуючи те, що з 15.12.2004 р. ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років у розмірі 83 % грошового забезпечення за 31 рік вислуги, суд апеляційної інстанції вважає, що сума судового збору, яка повинна бути сплачена при зверненні до суду із даним позовом - 840,80 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Посилання позивача на ухвалу Верховного Суду від 02.08.2019 р. по справі № 761/12145/17 є не обґрунтованими, оскільки дана ухвала суду не є рішенням суду, яке є обов`язковими до виконання, та таким що має преюдиційне значення для вирішення справи.

Вказана позиція Верховного Суду стосується цивільних, а не адміністративних правовідносин.

При цьому, суд апеляційної інстанції при прийнятті таких висновків враховує положення пункту 1 частини другої статті 129 Конституції України, згідно із яким, однією із основних засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх цивільних прав та обов`язків (Рішення ЄСПЛ у справі Гоффман проти Німеччини (Hoffmann v.Germany) від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі Кудла проти Польщі (Cudla v.Poland) від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі Креуз проти Польщі (Kreuz v.Poland) від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі Шишков проти Росії (Shishkov v.Russia) від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ Kniat v.Poland від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ Jedamski and Jedamska v.Poland від 26 липня 2005 року.

Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Вказане кореспондується із приписами національного законодавства, зокрема, ст. 8 Закону України Про судовий збір, ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку із цим, при здійсненні правосуддя суди повинні вирішувати питання, пов`язані із судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат,зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності процесуального закону, Закону України Про судовий збір.

Вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги про неправильне застосування положеннь Закону України Про судовий збір та статті 6 Конвенції.

Таким чином, за результатами розгляду поданих документів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та звільнення його від сплати судового збору.

Ухвала Сумського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 р., якою позивачу відмовлено в задоволенні заяви про звільнення його від сплати судового збору та залишено без руху позовну заяву з надання строку для усунення недоліків, отримана позивачем 27.11.2020 р.

Станом на 02.12.2020 позивач не виконав вимоги ухвали від 02.11.2020 р., доказів сплати судового збору не подав.

За таких обставин, оскільки цей недолік упродовж встановленого судом строку позивачем не усунуто, адміністративний позов судом першої інстанції правомірно повернуто позивачу.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, і позивач може звернутися з клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 312, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 р. по справі № 480/7334/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін