Справа № 200/10168/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року справа №200/10168/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Хохленков О.В.) від 03 грудня 2020 року у справі №200/10168/20-а (повний текст рішення складено 03 грудня 2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Україні в Донецькій області про зобов`язання нарахування страхових виплат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про зобов`язання поновити нарахування страхових виплат (далі - Управління) з 01 січня 2016 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління про зобов`язання поновити нарахування страхових виплат задовольнити частково, визнано протиправними дії Управління щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 страхових виплат з 01 січня 2016 року, зобов`язано Управління поновити нарахування страхових виплат ОСОБА_1 (та сплатити заборгованість по страховим виплатам з 01 січня 2016 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано той факт. що позивачем особисто було подано заяву про припинення нарахування йому страхових виплат, тим самим здійснив волевиявлення щодо реалізації права на отримання страхових виплат, відповідно до встановлених нормами Закону України 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон 1105-XIV), також відповідно до ч.4 ст.47 Закону 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Вважає що позивач звернувся до суду за одержанням страхових виплат за період з січня 2016 року по теперішній час лише у листопаді 2020 року, тому предметом розглядом у суді може бути період не більше як за три роки з дня звернення, тобто в даному випадку, з листопада 2017 року.

Позивачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано заяву в якій останній просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є отримувачем страхових виплат, оскільки 28 січня 2002 року обласною травматологічною МСЕК м. Донецька йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60 % безстроково у зв`язку з трудовим каліцтвом. Одночасно позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території, що підтверджується копією довідки від 18 грудня 2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, доданою до адміністративного позову.

З вересня 2014 року позивач перебуває на обліку як отримувач страхових виплат в Костянтинівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, де отримував страхові виплати з червня 2014 року по грудень 2015 року включно. З 1 січня 2016 року страхові виплати було припинено.

01 вересня 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення страхових виплат, сплату заборгованості та надання довідки про розмір окремо нарахованих та окремо виплачених сум страхових виплат з вересня 2014 року по час звернення з вказівкою дат нарахування та виплат.

09 жовтня 2020 року відповідач надав відповідь на вказану заяву, в якій не надав обґрунтування щодо виплати заборгованості зі страхових виплат, вказавши, що у зв`язку з внесенням постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 змін до постанови КМУ № 365 від 08.06.2016 року виплата заборгованості потерпілим призупинена до прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

На адвокатський запит від 14 вересня 2020 року за № 53 відповідач надав відповідь, в якій вказав, що з 1 січня 2016 року позивачу припинено нарахування щомісячних страхових виплат у зв`язку зі зміною місця проживання.

З вересня 2014 року по грудень 2015 року перебував на обліку та отримував страхові виплати як внутрішньо переміщена особа в Костянтинівському міському відділенні управління Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

8 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав до ВД ФССНВВП у м. Костянтинівці заяву про припинення страхових виплат з 01 січня 2016 року, у зв`язку з переходом в м. Горлівка.

Постановою відділення ВД ФССНВВП у м. Костянтинівці від 08 квітня 2016 року вирішено припинити виплату громадянину ОСОБА_1 номер справи 70490 страхові виплати.

Причина припинення: заява потерпілого.

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно невиплати соціальних виплат позивачу з 01 січня 2016 року з підстав, які не передбачені ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність зобов`язання управління виплатити позивача раніше призначену щомісячну страхову виплату, оскільки такі дії правління не відповідають підставам, визначеним ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом № 1105-ХIV, Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

З 22.11.2014р. набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», статтею 46 якого визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач, не виплачуючи страхові виплати позивачу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позовні вимоги.

Колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись положеннями ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який має вищу юридичну силу, а тому посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №531 та від 05.11.2014 року №637, колегією суддів не прийнято до уваги.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 200/10168/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 березня 2021 року.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко