Справа № 200/9215/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року справа №200/9215/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: не прибув

відповідач: Пріщепа А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №200/9215/20-а (головуючий суддя І інстанції Голубова Л.Б.), складене у повному обсязі 14 грудня 2020 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дій щодо незабезпечення спецавтотранспортом та невідшкодування за 2019-2020 роки 10% вартості автотранспорту; визнання протиправними дій щодо невиплати з квітня 2020 року страхових виплат за спеціальний медичний догляд у розмірі 4723,00 гривень та постійний сторонній догляд у розмірі 2361,50 гривень; зобов`язання забезпечити спецавтотранспортом з врахуванням потреб у водії, особі, яка здійснює постійний догляд та спеціальними засобами допомоги (крісло-стілець, кімната коляска) та відшкодувати за 2019-2020 роки 10% вартості своєчасно неотриманого автотранспорту; зобов`язання виплатити з квітня 2020 року страхові виплати за спеціальний медичний догляд у розмірі 4723,00 гривень та постійний сторонній догляд у розмірі 2361,50 гривень.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії щодо невиплати з квітня 2020 року страхових виплат за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд за виключенням періоду перебування на стаціонарному лікуванні з 21.04.2020 року по 25.05.2020 року; зобов`язано виплатити з квітня 2020 року страхові виплати за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд за виключенням періоду перебування на стаціонарному лікуванні з 21.04.2020 року по 25.05.2020р.. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, позивачем подана апеляційна скарга, в якій останній просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а саме зобов`язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області забезпечити спецавтотранспортом з врахуванням потреб позивача у водії, осіб які здійснюють постійний нагляд та спеціальних засобах допомоги (крісло-стілець, кімнатна коляска) та відшкодувати за 2019-2020 роки 10% вартості своєчасно неотриманого автотранспорту.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що відповідно до п.28 Порядку №999 особи з інвалідністю унаслідок трудового каліцтва забезпечуються автомобілями з дотриманням умов, визначених у п. 25-27 цього Порядку, тобто позачергово, першочергового та у порядку загальної черговості. Позивачка зазначила, що оскільки вона перебуває у черзі за №135, то за життя вона може не дочекатись на отримання спецавтотранспорту відповідно до вимог Закону, а тому на її думку має право на отримання відповідної компенсації за невиконання відповідачем вимог, встановлених чинним законодавством. Позивачка також зазначила, що відповідно до постанови КМУ від 14.02.2007 року №228 «Про порядок виплати та розмір грошових компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування» передбачено виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт та технічне обслуговування та на транспортне обслуговування. Крім того, відповідно до абз.10 п.16 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, розрахункова вартість автомобіля визначається структурним підрозділом з питань соціального захисту населення або управлінням виконавчої дирекції Фонду з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний календарний місяць, або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний календарний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний календарний місяць. Таким чином, інвалід, який отримав спецавтотранспорт, продовжує перебувати у черзі на отримання нового автомобіля через 10 років. При цьому фактично користується 10% грошових коштів за кожний повний рік від вартості автотранспорту, тобто амортизацією, що ставить його в нерівні умови з тими інвалідами, які не отримали автотранспорт та тривалий час перебувають у черзі на його отримання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач зазначив, що з рішення суду першої інстанції не погоджується частково, а саме в частині визнання протиправними дій щодо невиплати з квітня 2020 року страхових виплат за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд за виключенням періоду перебування на стаціонарному лікуванні з 21.04.2020 року по 25.05.2020 року; зобов`язання виплатити з квітня 2020 року страхові виплати за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд за виключенням періоду перебування на стаціонарному лікуванні з 21.04.2020 року по 25.05.2020 року. Відповідач зазначив, що вимоги позивачки були виконані у повному обсязі у строк до 10 грудня 2020 року, про що позивачка була зобов`язана повідомити суд, однак скрила цей факт, чим не виконана обов`язки, встановлені ст.44 КАС України.

Під час розгляду справи та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти доводів апеляційної скарги позивачки заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка є пенсіонером за віком, про що свідчить пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 20.07.2016 року (а.с. 6).

Згідно з довідкою з акту огляду міжрайонної психіатричної МСЕК м. Маріуполя від 26.06.2020р. серії 10 ААА № 028710 позивач є інвалідом першої «Б» групи трудового каліцтва безстроково, ступінь втрати професійної працездатності 90%, має потреби у додаткових видах допомоги: постійний сторонній догляд, медикаментозне лікування за наслідками виробничої травми 05.11.1985 року, МРТ головного мозку за необхідністю, кімнатна коляска, спеціальний медичний догляд, крісло-стілець, сидіння для ванни, східці для ванни, що також підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 120 від 16.06.2020 (а.с. 7-13).

Постійний догляд за позивачкою з 03.03.2004р. здійснює ОСОБА_2 , що підтверджується актом обстеження фактичних обставин здійснення догляду № 1 від 15.05.2009р., складеним управлінням ПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя (а.с. 16).

Сторонами не спростовується, що позивачка звернулася до відповідача із заявою про взяття її на облік для забезпечення спецавтотранспортом.

Довідкою МСЕК від 05.08.2019 р, № 23 серії 12 ААА № 013184 встановлено, що позивачка не придатна до керування транспортним засобом (а.с. 14), тому позивачку взято на облік для забезпечення спецавтотранспортом з 24.10.2019р. за № 135, про що зазначено в листі відповідача від 21.11.2019р. на її звернення (а.с. 17).

Позивачці Маріупольським міським відділенням призначено виплати за наступними видами догляду: за спеціальний медичний догляд у розмірі 4723,00 гривень з 01.01.2020 року, а з 01.09.2020 року - 5000,00 гривень щомісячно та на постійний сторонній догляд у розмірі 2361,50 гривень щомісячно з 01.01.2020 року, а з 01.09.2020р. - 2500,00 гривень, про що свідчать відповідні постанови від 03.09.2020р., від 08.01.2019 р.(а.с. 60-61), витрати по яких зупинені на час карантину постановами відповідача відповідно до Закону України від 19.04.2020р. № 553.

Крім того, постановами відповідача від 24.02.2020р. та 25.08.2020 р. позивачці призначено фінансування компенсації витрат на транспортне обслуговування (а.с 56-57). При цьому, як зазначає відповідач, першу частину компенсації в розмірі 231,58 гривень позивачу виплачено в лютому 2020 року, а друга частина компенсації в розмірі 243,57 гривень нарахована у серпні 2020 року, але на період обмежень, встановлених Законом України від 19.04.2020р. № 553 виплату призупинено до закінчення карантину.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV).

Частиною 3 статті 42 Закону № 1105-XIV встановлено, що Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.

Якщо внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання потерпілий тимчасово втратив працездатність, Фонд фінансує всі витрати на його лікування.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачці призначено виплати за наступними видами догляду: за спеціальний медичний догляд та на постійний сторонній догляд, про що свідчать відповідні постанови відповідача від 03.09.2020 року № 0533/1123/1123/148, від 08.01.2020 року № 0533/1123/1123/135 (а.с. 60-61), виплати по яких зупинені на час карантину постановами відповідача відповідно до Закону України від 19.04.2020р. № 553.

Крім того, постановами відповідача від 24.02.2020 року № 0533/1123/1123/136 та від 25.08.2020 року № 0533/1123/1123/147 (а.с. 56-57) призначено фінансування компенсації витрат на транспортне обслуговування однак, як зазначає відповідач, першу частину компенсації в розмірі 231,58 гривень позивачу виплачено в лютому 2020 року, а друга частина компенсації в розмірі 243,57 гривень нарахована у серпні 2020 року, але на період обмежень, встановлених Законом України від 19.04.2020р. № 553 виплату також призупинено до закінчення карантину.

У відповідності до вимог ст. 46 Закону № 1105-ХIV, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2)на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Як зазначає відповідач, виплата страхових виплат позивачці припинена у зв`язку з введенням карантину на підставі Закону України від 19.04.2020р. № 553 «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Пунктом 5 Прикінцевих положень вказаного Закону № 553 було встановлено, що на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2: Фонд соціального страхування України та Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття здійснюють поточні видатки на утримання виконавчих дирекцій фондів, установ державної служби зайнятості, видатки за фактично надані послуги, пов`язані з функціонуванням інформаційно-аналітичних систем Фонду соціального страхування України і державної служби зайнятості, та такі страхові виплати:- допомога по тимчасовій непрацездатності; - допомога по вагітності і пологах; - страхові виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності - потерпілим від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, особам, які мають право на страхові виплати в разі смерті потерпілого, та інші витрати на відшкодування шкоди, а також витрати на доставку і переказ сум, що виплачуються потерпілим і особам, які мають право на страхові виплати в разі смерті потерпілого; - страхові виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); - страхові витрати на медичну та соціальну допомогу потерпілим від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання (крім витрат на забезпечення автомобілями); - допомога по безробіттю (включаючи допомогу по частковому безробіттю); - одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності; - допомога на поховання; - надання соціальних послуг та здійснення заходів сприяння зайнятості, передбачених законодавством про зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; - страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; - оплата лікування в реабілітаційних відділеннях санаторно-курортного закладу після перенесених захворювань і травм.

Отже, наведеною нормою визначено порядок здійснення поточних видатків на утримання виконавчих дирекцій фондів, установ державної служби зайнятості, видатків за фактично надані послуги, пов`язані з функціонуванням інформаційно-аналітичних систем Фонду соціального страхування України і державної служби зайнятості, та страхові виплати.

Тобто, пункт 5 Прикінцевих положень Закону № 553 не містить в собі приписів щодо припинення потерпілим страхових виплат, призначених у відповідності до вимог Закону № 1105-XIV.

Крім того, статтею 46 Закону № 1105-XIV такої підстави для припинення страхових виплат, як введення карантину, не передбачено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідачем не надано жодного, встановленого законом доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачці страхових виплат.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Одним з конституційних прав є право на соціальний захист (ст. 46 Конституції України).

Стаття 46 Конституції України, стаття 22 Загальної декларації прав людини, стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, стаття 23 Європейської соціальної хартії (переглянутої) закріплюють право особи на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, Конституція України (ст. 24), Загальна декларація прав людини (ст. ст. 2, 7), Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права (ст. 2), Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 14, ст. 1 Протоколу №12 до Конвенції) закріплюють принцип рівності осіб та визначають, що права особи, в тому числі і право на соціальний захист має здійснюватися без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

На час припинення позивачці страхових виплат воєнного або надзвичайного стану в Україні введено не було, тому введення карантину не може бути підставою для припинення призначених позивачу страхових виплат.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Слід звернути увагу, що стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що в даному випадку відповідач неправомірно втрутився у право власності позивача на отримання соціальних виплат, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позов в цій частині.

Доводи відповідача про те, що вимоги про виплату страхових виплат за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд за виключенням періоду перебування на стаціонарному лікуванні з 21.04.2020 року по 25.05.2020р. було виконано у повному обсязі у строк до 10.12.2020р., колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки докази цього не були надані до суду першої інстанції під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву від 26.10.2020р.№2805/4066 відповідач проти задоволення позову заперечував та вважав, що ним правомірно було призупинено позивачеві виплату страхових виплат на період карантину.

Щодо вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо незабезпечення спецавтотранспортом та невідшкодування за 2019-2020 роки 10% вартості автотранспорту та зобов`язання відповідача забезпечити спецавтотранспортом з врахуванням потреб у водії, особі, яка здійснює постійний догляд та спеціальними засобами допомоги (крісло-стілець, кімната коляска) та відшкодувати за 2019-2020 роки 10% вартості своєчасно неотриманного автотранспорту колегія суддів зазначає наступне.

Облік інвалідів для забезпечення автомобілями здійснюється відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006р. №999 (далі - Порядок № 999).

Згідно з п. 3 Порядку № 999 підставою для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями є заява, документи, зазначені у пункті 34 цього Порядку, та висновок обласної, центральної міської у м.м.Києві та Севастополі, республіканської в Автономній Республіці Крим медико-соціальної експертної комісії (далі - відповідно облМСЕК, ЦМСЕК, КрМСЕК) про наявність в особи з інвалідністю медичних показань для забезпечення автомобілем і наявність або відсутність протипоказань до керування ним залежно від умов забезпечення автомобілем, зазначених у пунктах 29-31 цього Порядку.

Незалежно від медичних показань мають право на забезпечення автомобілями:

- особи з інвалідністю I та II групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (категорія 1);

- особи з інвалідністю внаслідок війни I групи по зору або без обох рук;

- особи з інвалідністю з куксами обох ніг і рук.

Крім того, особа з інвалідністю або член її сім`ї, який зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю і якому передається право користування автомобілем, законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, інша особа, якій передається право користування автомобілем (для осіб з інвалідністю внаслідок війни та осіб з інвалідністю I групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (категорія 1), та осіб з інвалідністю унаслідок трудового каліцтва) та яка зареєстрована в одному населеному пункті з особою з інвалідністю, подає копію посвідчення водія на право керування автомобілем відповідної категорії.

Перелік медичних показань для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями затверджується МОЗ.

Згідно з п. 36 Порядку № 999 взяття на облік особи з інвалідністю (крім особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва) здійснюється структурним підрозділом з питань соціального захисту населення, а особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва - управлінням виконавчої дирекції Фонду у розрізі наявних черг осіб з інвалідністю (відповідно до пунктів 25-28 цього Порядку) з дати огляду облМСЕК (ЦМСЕК, КрМСЕК), яка видала особі з інвалідністю висновок про наявність медичних показань для забезпечення автомобілем у разі, коли такий висновок видано не раніше ніж дата реєстрації заяви.

Особи з інвалідністю, які мають право на забезпечення автомобілями незалежно від наявності медичних показань, беруться на облік з дати подання заяви разом з документами, зазначеними у пункті 34 цього Порядку.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, у відповідності до наведених вище норм позивачку взято на облік для забезпечення спецавтомобілем з 24.10.2019 року за № 135 (а.с. 17).

Порядком № 999 визначено черговість забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями.

Так, згідно пункту 25 Порядку позачергово автомобілі отримують:

1) за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем:

особи з інвалідністю внаслідок війни;

особи з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин з числа колишніх малолітніх (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язнів концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання;

сім`ї з двома і більше особами з інвалідністю, які забезпечуються автомобілями згідно з пунктом 9 цього Порядку;

особи з інвалідністю II групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (категорія 1);

особи з інвалідністю з ампутацією обох ніг, якщо вони постійно працюють або навчаються;

2) незалежно від наявності медичних показань для забезпечення автомобілем:

особи з інвалідністю I групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (категорія 1);

особи з інвалідністю внаслідок війни I групи по зору або без обох рук;

особи з інвалідністю з куксами обох ніг і рук.

У відповідності до вимог пункту 26 Порядку першочергово з осіб, зазначених у пункті 25 цього Порядку, забезпечуються автомобілями особи з інвалідністю, які відповідно до статті 11 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" належать до осіб, що мають особливі заслуги перед Батьківщиною, та особи з інвалідністю внаслідок війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни (за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем).

За приписами пункту 27 Порядку №999 у порядку загальної черговості автомобілями забезпечуються: -особи з інвалідністю II групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (категорія 1), за відсутності медичних показань для забезпечення автомобілем; -інші особи з інвалідністю, які мають відповідні медичні показання.

Пунктом 28 Порядку №999 визначено, що особи з інвалідністю унаслідок трудового каліцтва забезпечуються автомобілями з дотриманням умов, визначених у пунктах 25 - 27 цього Порядку.

Отже, виходячи з приписів п.27 Порядку, позивач забезпечується автомобілем у порядку загальної черговості.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Щодо відшкодування позивачці за 2019-2020 роки 10% вартості своєчасно неотриманного автотранспорту колегія суддів зазначає наступне.

В якості правових підстав для отримання компенсації позивачка посилається на положення абзацу 10 пункту 16 Порядку № 999, яким встановлено, що розрахункова вартість автомобіля визначається структурним підрозділом з питань соціального захисту населення або управлінням виконавчої дирекції Фонду з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний календарний місяць, або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний календарний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний календарний місяць. За результатами розрахунку складається довідка-рахунок за формою, що затверджується Мінсоцполітики.

Колегія суддів вважає, що положення наведеної норми застосовуються для реалізації абзацу 9 пункту 16 цього Порядку для визначення розрахункової вартості автомобіля для викупу автомобіля членом сім`ї померлої особи з інвалідністю, який зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років.

Отже, положення наведеної норми не передбачають відшкодування 10% вартості своєчасно не отриманого автотранспорту.

За таких обставин, посилання позивачки на наведену норму, колегія суддів вважає безпідставним, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні цих вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №200/9215/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №200/9215/20-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 16 березня 2021 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 16 березня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з 16 березня 2021 року та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Т.Г. Гаврищук

А.А. Блохін

І.В. Сіваченко