Справа № 420/348/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/348/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) про стягнення матеріальної допомоги, зобов`язання нарахувати та сплатити індексацію та грошову компенсацію за невикористану відпустку, суд-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якому просив:

стягнути з ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2001 рік в сумі 302,50 грн.;

стягнути з ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2000 рік в сумі 80,66 грн.;

зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити індексацію втрати частини доходів на користь ОСОБА_1 у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень;

зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористану у 2001 році чергову відпустку на користь ОСОБА_1 ;

зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористану у 2002 році чергову відпустку на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернувся із листом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із проханням повідомити про розмір та види належного йому грошового забезпечення за період служби в органах внутрішніх справ України, у разі встановлення не виплати або часткової виплати належного йому грошового забезпечення провести відповідні нарахування та виплати.

15.12.2020 року позивач отримав часткову відповідь, а саме довідку №14/-974 від 15.12.2020 року про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2000- 2002 роки.

Згідно довідки № 14/1-974 від 15.12.2020 року за 2000 рік та 2001 рік матеріальна допомога передбачена Указом Президента України №296/9 ОСОБА_1 не нарахована та не сплачена. На думку позивача, сума ненарахованої та несплаченої матеріальної допомоги за 2000 р. складає (1/3 від 242 грн.) 80, 66 грн., сума ненарахованої та несплаченої матеріальної допомоги за 2001 р. складає 528 грн. Також, Надана Відповідачем довідка про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 № 14/1-974 від 15.12.2020 року за 2000-2002 роки не містять жодних відомостей щодо індексації належного йому грошового забезпечення.

Позивач зазначає, що у 2001 році йому не надавалась чергова відпустка передбачена Постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», ст. 51 якої передбачає, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно. Жодних компенсацій за невикористані відпустки позивач не отримував. Жодних відомостей щодо належних відпусток Відповідач не надав.

Не здійснюючи нарахування та виплату належного ОСОБА_1 грошового забезпечення відповідач порушив низку норм чинного законодавства України та порушив права, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 14.01.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

15.02.2021 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що відповідач позовних вимог не визнає, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Позивачем порушено строки звернення до суду з даним адміністративним позовом. Як вбачається із матеріалів справи, 02 вересня 2003 року ОСОБА_1 відповідно до наказу УМВС України в Одеській області від 20 серпня 2003 року № 251 о/с був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням). Тобто станом на вересень 2003 року ОСОБА_1 знав про усі здійсненні з ним розрахунки при звільненні, а позов про порушення своїх прав він подав до суду лише у січні 2021 року.

Як вбачається з послужного списку, ОСОБА_1 проходив службу в Центральному РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, який є окремою юридичною особою, має свої права та обов`язки, має свою бухгалтерію тощо. Тобто, грошове забезпечення та інші виплати здійснювалися саме Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, зокрема питання щодо надання відпусток та компенсацій регулюються саме вищевказаним Центральним РВ. Таким чином, ГУМВС України в Одеській області не нараховувалося грошове забезпечення ОСОБА_1 та інші його складові, не надавалися щорічні відпустки або компенсації за невикористані дні, оскільки Позивач не проходив службу в даному управлінні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. До 11 липня 2007 року у Порядку №1078 була відсутня така категорія осіб, як «особи рядового і начальницького складу». Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення почала нараховуватись та виплачуватися з 11 липня 2007 р. після набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 11.07.2007 року, позовні вимоги в частині стягнення на користь ОСОБА_1 індексацію втрати частини доходів у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році - за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь грошову компенсацію за невикористану у 2001 році -у 2002 році чергову відпустку відповідач зазначає. Міністерство внутрішніх справ України є органом виконавчої влади зі специфічними умовами праці, яка має спеціальне законодавство, що регулює службу у вказаному органі. Відповідно до вимог Закону України «Про міліцію» та Положення № 114, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки особам рядового та начальницького складу до кінця календарного року.

Крім того, відповідач наголошує, що ОСОБА_1 проходив службу в Центральному районному відділі Одеського міському управлінні УМВС України в Одеській області, тому питання надання відпусток та виплати грошового забезпечення регулювалися саме цим відділом, внаслідок чого позовні вимоги повинні бути заявлені не до ГУМВС України в Одеській області.

15.02.2021 року до суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропущенням ним строків звернення до суду.

19.02.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує щодо пропуску строку звернення до суду, зазначивши, що Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.1,2 Закону України Про оплату праці, які доцільно розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також у відповіді на відзив на твердження відповідача, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді слідчого Центрального районного відділу Одеського міського управління УМВС в Одеській області та питання відпусток та грошового забезпечення регулювались саме цим відділом, позивач зазначає наступне. Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань в ньому Центральний районний відділ Одеського міського управління УМВС в Одеській області не обліковується, тобто юридичною особою-працедавцем, також юридичною особою, яка приймала позивача на службу та звільняла з неї, про що позивач довідався із листа ГУМВС, було саме ГУМВС України в Одеській області.

При цьому, позивач, посилаючись на позицію Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 320/4916/19 від 14 квітня 2020 року щодо обов`язковості засвідчення копій процесуальних документів, наголошує, що надіслані на адресу позивача електронні файли не є належним чином засвідченими копіями відзиву та клопотання, тому не є копіями відзиву та клопотання та, в свою чергу, копії відзиву та клопотання не надіслані позивачу, саме тому вважаю відзив та клопотання не поданими.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.

24.02.2021 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач наголошує, що Головне управління МВС України в Одеській області є неналежним відповідачем по даній справі. А також зазначає, що Відповідач належним чином виконав вимоги ч.3 ст.162 КАС України, надіслав стороні копію відзиву, клопотання та докази по справі у встановлений судом строк та надав докази на підтвердження зазначеного до суду.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

02 вересня 2003 року ОСОБА_1 відповідно до наказу УМВС України в Одеській області від 20 серпня 2003 року № 251 о/с був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням).

ОСОБА_1 звернувся із листом від 26.11.2020 року до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із проханням повідомити про розмір та види належного йому грошового забезпечення за період служби в органах внутрішніх справ України, у разі встановлення не виплати або часткової виплати належного йому грошового забезпечення провести відповідні нарахування та виплати.

На підставі особових рахунків за 2000-2002 роки позивачу була надана довідка №14/-974 від 15.12.2020 року про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2000-2002 роки.

Надана Відповідачем довідка про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 № 14/1-974 від 15.12.2020 року за 2000-2002 роки не містить відомостей щодо індексації належного йому грошового забезпечення, відпустки а також виплати матеріальної допомоги (наявна лише графа матеріальна допомога на оздоровлення)

Позивач зазначає, що матеріальна допомога у 2000 та 2001 роках йому не виплачувалась, як не виплачувалась і компенсація за невикористану відпустку у 2001 та 2002 роках.

Позивач вважає, що він має право на отримання матеріальної допомоги за 2000 та 2001 роках, компенсації за невикористану відпустку у 2001 та 2002 роках, а також індексацію втрати частини доходів у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, оскільки позивач був звільнений зі служби відповідно до наказу УМВС України в Одеській області суд зазначає, що належним відповідачем по справі є ГУМВС України в Одеській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови та порядок нарахування і виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення в період з 1999 року по 2010 рік визначалося Указом Президента України від 14.10.1996 року № 926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ».

Абзацом 4 ст. 2 Указу Президента України № 926/96 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Зі змісту довідки №14/-974 від 15.12.2020 року не вбачається, що позивачу було виплачено матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення за 2000 та 2001 роки.

В зазначеній довідці наявні відомості щодо нарахування в квітні 2001 року матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 242 грн.

Разом з цим відповідач, надавши вищезазначену довідку, у відзиві не підтвердив, що зазначені кошти є матеріальною допомогою в розумінні Указу Президента України № 926/96.

Доказів того, що позивачу виплачувалась матеріальна допомога відповідно до Указу Президента України № 926/96 відповідачем не надано, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивач має право на її отримання.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд зазначає, що саме на відповідача законодавством покладено функції по нарахуванню та виплаті матеріальної допомоги, а тому вимоги позивача належать до задоволення шляхом зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2000 та 2001 роки.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Щодо індексації вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 індексацію втрати частини доходів у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році - за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень суд зазначає наступне.

Статтею 6 Закону України від 03.07.1991 № 1282 - XII «Про індексацію грошових доходів населення» закріплено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

11 липня 2007 р. постановою Кабінету Міністрів України № 913 внесено зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, доповнено абзац п`ятий після слова «військовослужбовців» словами: "осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби".

До 11 липня 2007 року у Порядку №1078 була відсутня така категорія осіб, як «особи рядового і начальницького складу».

Враховуючи вищевикладене, нарахування індексації грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу було розпочато з 2007 року, тобто після набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 17.07.2007 року.

З наведених підстав суд дійшов висновку, що вимога про зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити індексацію втрати частини доходів на користь ОСОБА_1 у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень не належить до задоволення.

Щодо вимог про зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористану у 2001 та 2002 роках чергову відпустку на користь ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч.1 ст.19 Закону України «Про міліцію», форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 затверджено «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ».

Як передбачено п.49 вказаного Положення №114, особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Тобто, Положення №114, яке є спеціальним законодавством, регулює проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п.52 цього ж Положення №114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.

Преамбулою Закону України «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

При цьому, як передбачено абз.2-3 ст.12 Закону України «Про відпустки», невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Відкликання з щорічної відпустки допускається тільки за згодою працівника і лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства з додержанням вимог частини першої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Спірні правовідносини фактично стосуються не нарахованих та не виплачених позивачу грошової компенсації за відпустки, яка належить до державних мінімальних гарантій, право на стягнення яких в силу ст.233 КЗпП України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 15.10.2013р. №8-рп/2013 та №9-рп/2013, не обмежується будь-яким строком.

Як передбачено абз.4 ст.24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Тобто, позивачу, як працівнику МВС, має бути надано відпустку, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, а у разі ненадання такої відпустки, має бути надана відповідна грошова компенсація.

Жодних відомостей, щодо надання позивачу відпусток у 2001 та 2002 роках відповідачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження того, позивачу виплачувалась компенсація за невикористані відпустки.

За таких обставин суд дійшов висновку, що ГУМВС України в Одеській області слід зобов`язати нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2001 та 2002 роках відпустку.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139. 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) про стягнення матеріальної допомоги, зобов`язання нарахувати та сплатити індексацію та грошову компенсацію за невикористану відпустку - задовольнити частково.

Зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2000 та 2001 роки.

Зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2001 та 2002 роках відпустку.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.