Справа № 520/18795/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р. № 520/18795/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути з Апарату Верховної Ради України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з посади повний розрахунок з позивачем проведено з запізненням на виконання рішення суду по справі №520/3450/2020, у зв`язку з чим, на думку позивача, є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов, в якому, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на той факт, що він діяв в межах чинного законодавства.

В свою чергу, у відповіді на відзив позивач посилався на необґрунтованість доводів та тверджень відповідача стосовно правомірності невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №575-к від 26.04.2018 р. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та особистої письмової заяви була зарахована з 02.05.2018 р. на посаду помічника - консультанта народного депутата України А.М. Гіршфельда на час його депутатських повноважень (патронатна служба).

При зарахуванні позивачу встановлено заробітну плату в сумі 10000,00 грн., а з 01.02.2019 р. - 12425,00 грн.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 р. позивача як помічника - консультанта народного депутата України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження якого достроково припинено, звільнено з займаної посади 29.08.2019р. у зв`язку з закінченням строку трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4.5 Положення про помічника - консультанта народних депутатів України, затвердженого постановою ВРУ від 13.10.1995 р. №379/95-ВР.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. по справі №520/3450/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 р., адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення сум - задоволено частково. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 40 днів невикористаної щорічної основної відпустки. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Фактично, повний розрахунок з позивачем здійснено лише 09 грудня 2020 р. на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 р. та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 р. по справі №520/3450/2020.

Таким чином, після звільнення позивача з посади помічника - консультанта народного депутата України 29.08.2019 р. повний розрахунок відповідачем проведено лише 09.12.2020 р.

Розглядаючи позовні вимоги по справі №520/3450/2020 Харківським окружним адміністративним судом та Другим апеляційним адміністративним судом щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні до ухвалення рішення у справі зазначено, що позовні вимоги в цій частині є передчасними, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, після повного розрахунку, здійсненого 09.12.2020р., позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проте, як було встановлено судлвим розглядом по справі №520/3450/2020, відповідач на час винесення рішень не здійснив такого розрахунку, тобто була відсутня подія

фактичного розрахунку, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 09.10.2019 р. у справі №127/12474/16-ц, а також в постанові від 28.11.2019 р. у справі №360/1159/19.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи №520/3450/2020 зауважено, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до Відповідача лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати йому нарахованої грошової компенсації за дні щорічної відпустки.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні можуть бути задоволені за умови виплати відповідачем нарахованої позивачу грошової компенсації за дні щорічної відпустки.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення від 10.03.2011 р. у справі "Сук проти України" заява №10972/05, відсутність коштів не може бути підставою для недотримання своїх зобов`язань. Відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 05.03.2012 у справі №21-42а12.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та виплат при звільненні регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України "Про оплату праці"; Законом України "Про відпустки"; Постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - постанова КМУ №100).

Відповідно до статті 12 Конвенції МОП №158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця" 1982 року, працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національних законодавства й практики на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.

Статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, частиною першою зазначеної статті визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. №4- рп/2012 у справі №1-5/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. №4-рп/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум. що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними с такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, є порушенням майнових прав та інтересів позивача на отримання всіх сум. що належать йому від роботодавця, та підлягають до задоволення в судовому порядку.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП України повний розрахунок відповідачем було проведено не в день звільнення, а лише 09 грудня 2020 року, шляхом перерахування належних до виплати коштів на картковий рахунок.

Щодо періоду затримки виплати при звільненні одноразової грошової допомоги, то його початком є дата 29.08.2019 р., коли відповідач був зобов`язаний сплатити компенсацію за дні невикористаної відпустки при звільненні, а закінченням - 09.12.2020 р. - дата сплати відповідачем в повному обсязі компенсації за дні невикористаної відпустки на виконання судових рішень.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, шо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі. - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, шо в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, в період з 29.08.2019 р. по 09.12.2020 р. позивачем не було отримано належних грошових сум у відповідності та в строки вказані у викладених статтях КЗпП України, тому дії відповідача - Апарату Верховної Ради України щодо невиконання приписів норм КЗпП України, а саме ст. ст. 47. 84, 116 у відношенні позивача є протиправними.

Посилання відповідача на відсутність в його діях вини, суд не приймає з огляду на закріплений в ст. 117 КЗпП обов`язок відповідача виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не було доведено правомірності своїх дій у правовідносинах, з приводу яких подано позов, а тому, вказаний позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 1, п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 року по 09.12.2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 16 березня 2021 року.

Суддя Заічко О.В.