Справа № 500/1097/21
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/1097/21

15 березня 2021 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мірінович У.А., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якій позивачі просять:

- винести рішення, яким зобов`язати Першу Тернопільську державну нотаріальну контору Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти заборону (арешт) з квартири АДРЕСА_1 , що був накладений на підставі ухвали Тернопільського міського суду від 23.08.2002.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як співвласникам квартири АДРЕСА_1 , у листопаді місяці 2020 року, при зверненні до державного реєстратора для вчинення реєстраційних дій стосовно вказаного нерухомого майна, стало відомо, що на нього накладено арешт.

З відповіді Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 03.12.2020 № 2282/01-16 слідує, що згідно журналу повідомлення про накладення та зняття заборони (арешту) на нерухоме майно 02.07.2002 - 30.09.2002 Тернопільський міський суд, з метою забезпечення позову, 23.08.2002 ухвалив рішення заборонити відчужувати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . В додаток до вищезазначеної відповіді Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надано копію ухвали Тернопільського міського суду від 23.08.2002, зі змісту якої відомо, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та суд, з метою забезпечення позову, ухвалив рішення яким заборонити відчужувати квартиру АДРЕСА_1 . Дана ухвала була направлена на виконання в ДВС м. Тернополя, БТІ м. Тернополя та Державну нотаріальну контору № 1 м. Тернополя.

Позивачі зазначають, що оскільки ОСОБА_3 ніколи не був зареєстрований і не проживав в квартирі АДРЕСА_1 , ними подано запит у Першу Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Однак, згідно відповіді Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 17.12.2020 № 2403/01-16, у знятті арешту з квартири, співвласниками якої являються позивачі, їм відмовлено.

Позивачі зазначають, що відмова Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у знятті арешту квартири АДРЕСА_1 , єдиними власниками якої являються позивачі, є неправомірною, а про порушення своїх «майнових прав» позивачі дізналися лише в листопаді 2020 року, тому позов поданий в межах встановленого строку.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, розглянувши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Проаналізувавши зміст наведених процесуальних норм Верховний Суд, в тексті своєї постанови від 20.01.2021 у справі №818/337/17, сформував висновки про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При цьому, Касаційний суд також відзначив, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дослідивши позовну заяву судом встановлено, що позивачі звернулися до суду з позовними вимогами про зняти заборони (арешту) з квартири АДРЕСА_1 , що була накладена на підставі ухвали Тернопільського міського суду від 23.08.2002.

Зі змісту ухвали Тернопільського міського суду від 23.08.2002, відомо, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та суд, з метою забезпечення позову, ухвалив рішення яким заборонити відчужувати квартиру АДРЕСА_1 . Дана ухвала була направлена на виконання в ДВС м. Тернополя, БТІ м. Тернополя та Державну нотаріальну контору № 1 м. Тернополя. Разом з тим, позивачі наполягають на тому, що ОСОБА_3 ніколи не був зареєстрований і не проживав в квартирі АДРЕСА_1 .

Отже, позивачі фактично звертаються за захистом своїх прав та законних інтересів на вказаний об`єкт нерухомості і при цьому оспорюють законність накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Із зазначеного слідує, що позивачі, оспорюючи факт накладення Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) заборони (арешту) на нерухоме майно, намагаються відновити своє право та законний інтерес на цей об`єкт шляхом пред`явлення адміністративного позову, в обхід передбаченого законом порядку розв`язання цивільно-правових спорів між суб`єктами цивільного права та без застосування передбачених законом способів захисту цивільного права.

Окрім цього, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно з положеннями статті 3 цього Закону нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відтак, нотаріуси при вчиненні нотаріальних (не реєстраційних) дій не здійснюють владних управлінських функцій, у зв`язку з чим в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, вони не відносяться до суб`єктів владних повноважень рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені до адміністративних судів.

Відповідно до статті 2 Цивільно-процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільно-процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду України у справі №6-14цс16 від 02.03.2016р., №6-2139цс15 від 16.12.2015р., Постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 488/1176/14-а (провадження № 11-639апп18) від 29.08.2018р.; у справі № 806/104/16 (провадження № 11-166апп18) від 18.04.2018 р.

Враховуючи викладене та наведені норми закону, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів зобов`язати Першу Тернопільську державну нотаріальну контору Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти заборону (арешт) з квартири АДРЕСА_1 , що був накладений на підставі ухвали Тернопільського міського суду від 23.08.2002, мають приватноправову природу як за суб`єктним складом сторін, так і за сутністю спору, а тому дана справа підлягає розгляду загальними судами у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, серед іншого, чи немає підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Підстави відмови у відкритті провадження в адміністративній справі передбачені частиною першою статті 170 КАС України, зокрема, у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно частини п`ятої та шостої статті 170 КАС України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням вищезазначеного, суд зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подана з порушенням вимог статті 19 КАС України, з огляду на що, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якій позивачі просять винести рішення, яким зобов`язати Першу Тернопільську державну нотаріальну контору Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти заборону (арешт) з квартири АДРЕСА_1 , що був накладений на підставі ухвали Тернопільського міського суду від 23.08.2002, слід відмовити.

Керуючись статтями 170, 241, 243, 248, 256, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Роз`яснити позивачу, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду в порядку, передбаченому Цивільного процесуального кодексу України.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Мірінович У.А.