Справа № 540/2587/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2587/20
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача: Димерлія О.О.

суддів Єщенка О. В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 540/2587/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі № 0-2115 від 21 квітня 2020 року.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що рішенням Малокаховської сільської ради від 12.06.2018 року № 502 визначено, що від сплати податку за один об`єкт житлової та нежитлової нерухомості звільняються інваліди 1 та 2 групи, пенсіонери. Позивачка є пенсіонером, а тому має право на передбачені вищезазначеним рішенням пільги на звільнення від сплати вказаного податку. Крім того, випадки, коли передбачені пільги на звільнення від сплати податку за об`єкт житлової та нежитлової нерухомості не надаються, не розповсюджуються на позивачку, оскільки площа її об`єкту оподаткування не перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі.

За наслідками розгляду зазначеної Херсонським окружним адміністративним судом 04 листопада 2020 року прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог та правомірність дій контролюючого органу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 09.02.2011 року у позивачки виникло право власності на житловий будинок загальною площею 644,5 кв.м. Станом на зазначену дату, ПК України не передбачалось податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не було встановлено об`єкту оподаткування, порядку нарахування та сплати податку у розмірі 25 000 грн. Згідно зі змінами внесеними до ПК України, з 01 січня 2015 року запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначені обставини, на думку позивачки, напряму порушує право на пенсію, яка є джерелом її доходу.

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 17 червня 2018 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку ГУ ПФУ в Херсонській області та одержує пенсію за віком.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 644,5 кв.м.

15 червня 2020 року на адресу позивачки надійшло податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-2115 від 21 квітня 2020 року, яким визначено суму грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою - власником об`єктів житлової нерухомості за податковий період 2019 рік в розмірі 25 000 грн.

Не погодившись зі спірним податковим повідомленням-рішенням, ОСОБА_1 подала до ДПС України скаргу.

Рішенням Державної податкової служби України від 13.08.2020 року №25485/6199-00-06-02-04-6 спірне податкове повідомлення-рішення № 0-2115 від 21 квітня 2020 року залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Вважаючи прийняте податкове повідомлення-рішення протиправним, позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою.

Положеннями ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги позивачки зводяться до того, що запровадження з 01 січня 2015 року податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки порушує закріплене ст.58 Конституції України положення, про дію законів та інші нормативно-правових актів.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права. Зокрема, у ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно із якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Однак апеляційний суд зазначає, що таке правило не повною мірою застосовується до податкових правовідносин. Так Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях погоджується з наявністю широких меж національних органів влади у регулюванні податків та зборів, якщо вони, очевидно, не позбавлені розумних підстав; суд також погоджується з можливістю ретроспективних змін до законодавства, згідно із яким, у виняткових випадках, на платників податків покладаються додаткові обов`язки по їх оплаті.

Як зазначено у рішенні у справі N.K.M. v. Hungary (заява № 66529/11, п. 51), оподаткування зі зворотною дією у часі може застосовуватися в основному для усунення технічних недоліків закону, зокрема, коли така міра врешті решт виправдовується міркуваннями публічного інтересу.

Крім того, судова колегія зазначає, що на підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у час, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2019 року у справі №826/15416/17 вказав, що зворотною силу можуть мати лише ті закони, які встановлюють відповідальність.

Між тим, факт прийняття Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28.12.2014 № 71-VIII з 01.01.2015 року в Україні» не свідчить про настання обставин, до яких підлягає застосуванню ст. 58 Конституції України.

Колегія суддів звертає увагу, що зобов`язання сплачувати податки не стосується притягнення особи до юридичної відповідальності, оскільки податок не є санкцією.

Одним із конституційних обов`язків громадян України є обов`язок кожного сплачувати податки й збори в порядку і розмірах, встановлених Законом, а також щорічно подавати до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому Законом (ст. 67 Конституції ).

Відповідно до Конституції України (далі Основний Закон України) народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

В Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59).

Згідно до статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Статтею 10 Кодексу передбачено, що до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок, а до місцевих зборів: збір за місця для паркування транспортних засобів і туристичний збір.

Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Підпунктом 12.1.2 пункту 12.1. статті 12 Податкового кодексу України визначено, що Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Як передбачено пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Як убачається з матеріалів справ та не заперечується сторонами, Рішенням Малокаховської сільської ради від 12.06.2018 року № 502 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також, Рішенням Малокаховської сільської ради від 12.06.2018 року № 502 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, п.п. «а» п.п. 5.3. п. 5 якого визначено, що від сплати податку за один об`єкт нежитлової та житлової нерухомості звільняються інваліди першої та другої груп, пенсіонери.

Вказаним рішенням було вирішено питання встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в частині ставки і пільги.

При прийнятті спірного податкового повідомлення рішення, податковий орган, як суб`єкт виконавчої влади, застосував рішення органу місцевого самоврядування (з урахуванням змін).

Перевіряючи прийняте податкове повідомлення-рішення податковим органом, яке є предметом судового оскарження в цій справі, на відповідність його критеріям (вимогам), яким воно має відповідати, визначеним частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов висновку зокрема про його прийняття відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід звернути увагу на те, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі № 0-2115 від 21 квітня 2020 року, прийняте ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання.

Правомірність рішення органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є предметом оскарження в цій справі. Повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів хоча і визначені в тому числі Податковим кодексом України, проте є виключною «правовстановлюючою» компетенцією цих органів, правомірність реалізації якої не має перевірятися в межах цієї справи.

Також колегія суддів зазначає, матеріали справи не містять доказів того, що прийняте Малокаховської сільської ради рішення від 12.06.2018 року № 502 про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковим як для позивачки, так і для відповідача у справі.

В межах спірних правовідносин прийняте Малокаховської сільської ради рішення від 12.06.2018 року № 502 про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є нормативно-правовим актом, приписи якого зокрема змінюють для позивачки права та обов`язки, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу, з урахуванням інтересів членів територіальної громади та кожного члена цієї громади, а також згідно із приписами підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України.

Загальновідомо, що інтереси (публічні чи приватні), сутністю яких є задоволення різних суспільних потреб, сприяють виникненню, зміні та розвитку суспільних відносин, в тому числі й фінансових.

Особливістю фінансових правовідносин є те, що дії їх суб`єктів, зокрема юридичних та фізичних осіб, спрямовуються насамперед на реалізацію публічного інтересу, що зумовлюється як публічними, так і приватними потребами.

Публічний інтерес не можна розуміти лише як інтерес держави, відокремлено від інтересів громадян та суспільства, не всі суспільні інтереси стають публічними, а лише ті, які отримали визнання держави або її адміністративно-територіальних одиниць в особі відповідних органів.

Шляхом сплати юридичними та фізичними особами обов`язкових платежів до бюджетів не лише забезпечується виконання державою, органами місцевого самоврядування завдань і функцій та реалізація повноважень у сфері формування фінансових ресурсів, їх розподілу та використання через відповідні публічні фонди, а також створюються загальні блага для задоволення спільних публічних та особистих (приватних) потреб юридичних та фізичних осіб. Саме таким чином значною мірою задовольняються узагальнені особисті групові інтереси щодо освіти, охорони здоров`я, надання соціальної допомоги тощо.

Надаючи оцінку співвідношення приватних і публічних інтересів, Європейський суд з прав людини у Рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Заяви № 846/16 та № 1075/16) зазначив, що у зв`язку з тим, що національні органи влади безпосередньо обізнані щодо свого суспільства та його потреб, вони в принципі знаходяться у кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для з`ясування того, що є «суспільним інтересом». Таким чином, відповідно до системи захисту, встановленої Конвенцією, саме національні органи влади мають здійснити первинну оцінку існування проблеми, що є об`єктом суспільного інтересу, який виправдовує заходи, що мають бути вжиті у сфері здійснення майнового права. Оскільки свобода розсуду, якою користується законодавчий орган при здійсненні соціальної та економічної політики, є широкою, Суд поважатиме рішення законодавчого органу щодо того, що є в інтересах суспільства, якщо тільки це рішення явно не мало належного обґрунтування (пункт 106).

Також, у своїй апеляційній скарзі, позивачка зазначає про порушення права на майно з боку держави.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати економічну ситуацію і природні якості землі.

За приписами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Перший протокол) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції допускає реалізацію державою права вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначене відповідає вищевказаному припису Конституції України.

Судова колегія вважає, що з огляду на встановлені судами обставини та те, що втручання у право мирного володіння майном позивачки не позбавляє її права власності, не обмежує можливість реалізації цього права в Україні, то таке втручання є пропорційним легітимній меті та не становитиме надмірного тягаря для останньої.

Вирішуючи в межах цієї конкретної справи питання правомірності застосування відповідачем рішення органу місцевого самоврядування, з огляду на всі фактичні обставини даної справи, враховуючи положення Основного Закону, зокрема статті 13 Конституції України «Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству», статті 67 Конституції України, «Кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом», а також дотримання відповідачем положень Податкового кодексу України в частині його повноважень та функцій, судова колегія зазначає, що спірне податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем відповідно до норм чинного законодавства.

Окрім цього, рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не можна визнати неправомірним якщо воно ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення таким суб`єктом.

Роль органів державної податкової служби України у даному процесі є ключовою, оскільки на них нормами чинного законодавства України покладено обов`язок здійснювати контроль за своєчасністю та повнотою сплати податків, зборів (інших обов`язкових платежів). Реалізація вказаного контролю направлена, у першу чергу, на створення умов для платника податків до добровільного виконання конституційного обов`язку щодо сплати відповідних сум до бюджету і зменшення випадків застосування заходів примусу.

Згідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Слід зауважити, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Судова колегія зазначає, що в межах даних правовідносин не було свавілля з боку відповідача, яким би було завдано позивачці індивідуального та надмірного тягаря, оскільки дії податкового органу щодо прийняття податкового повідомлення-рішення відповідають прийнятому органом місцевого самоврядування рішенню по встановленню певних правил.

Позивачем у справі не доведено належними й допустимими доказами завдання йому спірним рішенням відповідача надмірного тягаря.

Разом з цим, вирішуючи даний спір слід зазначити й про принцип диспозитивності, встановлений частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, який полягає у тому, що суд повинен вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).

Отже, апеляційний суд зв`язаний предметом і розміром заявлених вимог, а враховуючи те, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві ставить під сумнів правомірність податкового повідомлення-рішення, при цьому не ставить питання про скасування нормативно-правового акту, яким встановлено місцевий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості відновити порушене на думку позивачки право останньої в межах цієї конкретної справи.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а Херсонського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 540/2587/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач: Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Танасогло Т.М.