Справа № 520/19299/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 р. № 520/19299/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ), третя особа - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, через свого представника, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №5819 від 03.12.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 прийняте за результатом розгляду заяви від 13.11.2020 року;

- зобов`язати відповідача здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 13.11.2020 року.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що спірне рішення ГУ ДМС України в Харківській області № 5819 від 03.12.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним та таким, що грубо порушує законодавство України, права, свободи та законні інтереси позивача, та підлягає скасуванню.

По справі ухвалою суду від 06.01.2021 року відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана учасникам справи та отримана ними.

Ухвалою суду від 15.01.2021 року витребувано у відповідача належним чином завірені копії всіх матеріалів перевірки та всіх документів, які враховані при прийнятті спірного рішення, а також витребувано у третьої особи належним чином завірені копії особової справи про надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; інформацію щодо стану чинності рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; інформацію щодо стану чинності посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 13.02.2006 року, видану на ім`я громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рішення про скасування рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 13.02.2006 року, у разі такого скасування.

Відповідач надав суду відзив на позов, в якому заперечував проти позову, просив у задоволенні заявлених вимог відмовити з огляду того, що міграційним органом правомірно прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 03.12.2020 року, з посиланням на лист ГУДМС України в Одеській області від 03.12.2020 року згідно якого, дані відносно позивача були вписані до заяви-анкети про залишення на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_2 , котрий вказав, що є батьком позивача. Проте окрім інформації в заяві-анкеті, серед матеріалів справи гр. СРВ ОСОБА_2 відсутні будь-які документи, що підтверджують родинні стосунки вищевказаних осіб, а також інформація щодо підстав документування позивача посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково. Орган міграційної служби в Одеській області вказав на те, що дозвіл на імміграцію позивачеві не надавався. Відповідач зазначив, що наявна у позивача посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2020 року є такою, що підлягає скасуванню. Крім того, у зв`язку із тим, що позивач не звернулась з питанням обміну посвідки при досягненні 25-річного віку, на теперішній час, вказана посвідка є недійсною.

Також відповідач вказав, що повноваження щодо здійснення оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні є дискреційними повноваженнями ГУ ДМС України в Харківській області.

Позивач у відповіді на відзив, заперечував проти викладених доводів відповідача у відзиві, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Третя особа надала до суду письмові пояснення, в яких просить у задоволенні заявлених вимог відмовити з огляду того, згідно обліків ГУ ДМС України в Одеській області особова справа громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не значить. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували родинні стосунки позивача з ОСОБА_2 . Також, позивач дозвіл на імміграцію в Україну не отримувала та посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 13.02.2006 була документована безпідставно. Інших підстав для імміграції позивача на території України в матеріалах справи не вбачається.

В запереченні відповідач вважає, що вартість послуг в розмірі 7500 грн. за правничу допомогу в даній справі є значно завищеною, такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка В`єтнаму, паспорт НОМЕР_3 від 07.02.2012 року.

Рішенням ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області позивач 13.02.2012 року була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково.

13.11.2020 року позивач звернувся до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 13.02.2012 року у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

03.12.2020 року відповідачем було прийняте рішення №5819 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до пп. 11 п. 62 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321.

Прийняте відповідачем оспорюване рішення № 5819 від 03.12.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, про яке позивачу стало відомо з відповіді на адвокатський запит представника позивача від 10.12.2020 року, і стало підставою для звернення до Харківського окружного адміністративного суду із даним позовом.

По суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно пунктів 1, 2 статті 5 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Згідно зі статтею 16 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Суд, зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі Закон № 2491-III).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію (в редакції, чинній на момент видачі посвідки в 2012 році).

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ, визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на момент видачі посвідки в 2012 році), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до абз. 6 п. 4 Розділу V Закону №2491-ІІІ, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Суд відмічає, що ГУ ДМС України в Одеській області письмовою відповіддю №5100.5.3-11446/51.1-20 від 28.10.2020 року на адвокатський запит представника позивача № А3-147/20 від 13.10.2020 року, зазначило наступне.

Згідно архівних обліків Головного управління ДМС України в Одеській області, на територію України громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 прибула разом з батьком - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у неповнолітньому віці. ІНФОРМАЦІЯ_3 . громадянин В`єтнаму Нгуен ОСОБА_3 зверну вся до ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне проживання. В графі «Прошу залишитись в Україні на постійне місце проживання разом з дітьми до 16 років» заяви - анкети ОСОБА_2 зазначено двоє дітей, а саме ОСОБА_1 з помилково вказаною датою народження, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Проте, окрім інформації стосовно ОСОБА_1 в заяві анкеті, серед матеріалів справи громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 відсутні будь - які документи, що підтверджують родинні стосунки вище вказаних громадян, а також інформація щодо підстав документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 13.02.2012. Згідно справи, дозвіл па імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 не надавався.

Відповідно до п.п. 3.1-3.2 наказу Державної міграційної служби України від 09.04.2015 року №49 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» - було скасовано повністю рішення ВГТІ та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області від 24.06.2002 про залишення в Україні на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_2 . Видані на підставі цього рішення посвідки визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Отже, наявна у громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 13.02.2012 є такою, що підтягає скасуванню. Крім того, у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не звернулась з заявою про обмін посвідки по досягненні 25 - річного віку, на теперішній чає документ є недійсним.

Водночас, суд зазначає, що по справі № 815/7143/15 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року позов задоволено. Скасовано підпункти 3.1-3.2 наказу Державної міграційної служби України від 09 квітня 2015р. № 49 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання». Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки ОСОБА_2 на постійне проживання НОМЕР_4 від 29 вересня 2008 року, у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.12.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконним наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

За матеріалами особової справи ОСОБА_2 встановлено, що в посвідці ОД № 5808 від 29 вересня 2008 року на постійне проживання громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначено відомості про дітей, зокрема ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, ОСОБА_2 , записаний батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації народжень 22.04.2003 року зроблено відповідний актовий запис № 9, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 31.08.2011 року.

Відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства, без оформлення дозволу на імміграцію, а рішення щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 не приймалось.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321 визначено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі Порядок).

Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Згідно п. 7 Порядку, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (п. 16 Порядку).

Пунктом 40 Порядку, передбачено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Так, відповідач письмовою відповіддю № 6301.8.1-19855/63.2-20 від 05.11.2020 року на адвокатський запит представника позивача № А3-159/20 від 30.10.2020 року, повідомив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню па території України «короновірус СОVID-19» іноземець може особисто звернутися за оформлення посвідки на постійне проживання в України у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій до територіального підрозділі ДМС України за місцем мешкання.

Відповідно до п. 46 Порядку, після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Згідно п. 62 Порядку, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що 13.11.2020 року позивач звернувся до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 13.02.2012 року у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

Відповідачем оформлено заяву анкету № 251721000 від 13.11.2020 року щодо обміну посвідки на постійне проживання.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача з урахуванням п.п. 3, 21 Порядку, що питання відносно прийняття рішення про здійснення позивачу обміну посвідки на постійне проживання є похідним питанням від законності дозволу на імміграцію, котрий позивачу не надавався, оскільки в графі «Перевірка наявності відомостей для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання» заяви-анкети від 13.11.2020 року будь-які відомості не значаться.

Таким чином, доводи відповідача про те, що здійснення обміну позивачеві посвідки на постійне проживання є передчасним, що стало підставою прийняття оскаржуваного рішення з підстав передбачених пп.11 п. 62 Порядку, є необґрунтованими.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що позивач має 2 неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 09.02.2015 року складено відповідний актовий запис № 1380, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 09.02.2015 року та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 14.11.2016 року складено відповідний актовий запис № 10568, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 14.11.2016 року.

За вказаного, не може бути залишена поза увагою суду та обставина, що рішення відповідача позбавляє позивача права на постійне проживання в Україні, оскільки фактично змушує його виїхати з України і тим самим порушує права та законні інтереси позивача, як іноземця.

У відповідності п. 63 Порядку, копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

Як встановлено матеріалами справи та підтверджується письмовими доказами, розписка про отримання позивачем оскаржуваного рішення або доказів щодо надіслання вказаного рішення рекомендованим листом, сторонами не надано.

Про прийняте відповідачем спірне рішення, позивачу стало відомо з відповіді від 10.12.2020 року № 6301.8.1-21911/63.2-20 на адвокатський запит від 07.12.2020 № А3-91/20 року представника позивача.

Крім того, спірне рішення позивачем отримано на підставі адвокатського запиту А3-92/20 від 07.12.2020 року та відповіді відповідача № 6315-3746/6315-20 від 19.12.2020 року.

Також, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

При розгляді питання щодо підстав прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, суд також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Суд зазначає, що надання іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Будь-які рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, положеннями ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України та Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з абзацом 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відтак, оспорюване рішення відповідача № 5819 від 03.12.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу прийняте за результатом розгляду заяви-анкети № 251721000 від 13.11.2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 13.11.2020 року, суд зазначає наступне.

За Рекомендацією № R (80) 2 комітету державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву-анкету № 251721000 від 13.11.2020 року громадянки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням висновків суду.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення № 5819 від 03.12.2020 року.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.

Стосовно витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача на підтвердження витрат з оплати професійної правничої допомоги надано до матеріалів справи копії таких документів: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 5876/10 від 02.12.2016 року; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1074194 від 24.12.2020 року; копію договору про надання правничої допомоги № Д-46/20 від 12.10.2020р.; копію додаткової угоди №2 від 12.10.2020 року до договору про надання правничої допомоги № Д-46/20 від 12.10.2020р.; копію довідки про відкриття рахунку від 25.11.2020 року; копію акту № 1 виконаних робіт (надання послуг) від 18.02.2021 року до договору про надання правничої допомоги № Д-46/20 від 12.10.2020р.; копії квитанцій про сплату послуг від 18.02.2021 року, від 15.02.2021 року, від 15.02.2021 року; копію заключної виписки за період з 01.02.2021 по 18.02.2021 року.

Розмір гонорару за надання правої допомоги та предмет цієї правової допомоги узгоджено сторонами вказаного договору в додатковій угоді №2 від 12.10.2020року до договору № Д-46/20 про надання правничої допомоги від 12.10.2020року.

Згідно з актом №1 виконаних робіт (наданих послуг) від 18.02.2021 року до договору №Д-46/20 про надання правової допомоги від 12.10.2020 року, адвокатом надано послуги з складення адвокатського запиту - 30 хвилин, надана усна юридична консультація з питань обговорення захисту порушеного права 25.12.2020 року 1 година, складено та подано позовну заяву 29.12.2020 року 3,5 години, складено та подано клопотання про витребування доказів 29.12.2020 року 30 хвилин, складено та подано відповідь на відзив ГУ ДМС України в Харківській області 09.02.2021 року 3 години.

Загальна вартість наданих послуг передбачена умовами додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги № Д-46/20 від 12.10.2020р. та актом № 1 виконаних робіт (надання послуг) від 18.02.2021 року до договору про надання правничої допомоги № Д-46/20 від 12.10.2020р.

Згідно з квитанціями про сплату послуг за вказаним договором від 15.02.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 1100,00 грн., від 15.02.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 4900,00 грн., від 18.02.2021 року №0.0..1 оплата послуг здійснена позивачем на суму 1500,00 грн.

Загальна вартість наданих послуг за вказаним актом склала 7500,00 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом не встановлено недотримання вимог частин п`ятої ст. 134 КАС України.

З огляду на викладене, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для позивача.

Таким чином, суд доходить висновку про покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн., що були понесені ним в порядку ст. 132 та ст. 134 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ), третя особа - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 5819 від 03.12.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте за результатом розгляду заяви-анкети № 251721000 від 13.11.2020 року.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) повторно розглянути заяву-анкету № НОМЕР_8 від 13.11.2020 року громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з урахуванням висновків суду у даній справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня шістдесят копійок).

У задоволенні решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 15 березня 2021 року.

Суддя Заічко О.В.