Справа № 743/129/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/129/21 Суддя (судді) першої інстанції: Жовток Є.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2021 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 про продовження строку затримання відповідача на шість місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріалами справи підтверджуються доводи позивача про неможливість ідентифікації особи відповідача, то заявлені позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що позивач не надав належних доказів направлення усіх необхідних запитів з метою ідентифікації відповідача. Наголошує, що судом першої інстанції було порушено право на отримання перекладу під час судового засідання. Крім іншого, підкреслює, що у матеріалах справи відсутні докази, які б прямо свідчили про відсутність співпраці з його боку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують особу та підтверджують законність його перебування на території України. Наголошує, що відповідач відмовився від його ідентифікації, що підтверджується відповідними актами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 серпня 2020 року відповідача затримано з метою ідентифікації та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Департаменту консульської служби МЗС України 17 серпня 2020 року, 11 грудня 2020 року, 29 січня 2021 року із запитами про ідентифікацію відповідача.

Крім того, відповідач відмовився від анкетування, що свідчить про відсутність співпраці з його сторони.

На час звернення з позовом до суду позивачем не отримано інформації про належність відповідача до громадянства Республіки Малі, а також відомостей, котрі ідентифікують його особу.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 289 КАС України, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв`язку з неможливістю ідентифікації відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Положення пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Положеннями п. 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № № 353/271/150 (далі Інструкція), передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Системний аналіз зазначених вище приписів законодавства свідчить, що видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження.

При цьому, чинним законодавством регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого вісімнадцятимісячного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звертався до Департаменту консульської служби МЗС України 17 серпня 2020 року, 11 грудня 2020 року, 29 січня 2021 року із запитами про ідентифікацію особи відповідача.

Разом з тим, інформації про належність відповідача до громадянства Республіки Малі, а також відомостей, котрі ідентифікують його особу позивачем отримано не було.

При цьому, як було встановлено раніше, з метою ідентифікації особи відповідача, позивачем направлялися до Чернігівського ПТПІ відповідний лист від 01 лютого 2021 року щодо заповнення іноземцем анкети встановленого зразка та надання фотокарток. Разом з тим, на вказане звернення Чернігівське ПТПІ 07 лютого 2021 року надало відповідь вих. № 09-02/170, в якому зазначено про відмову ОСОБА_1 у заповненні згаданої анкети.

Вказані вище обставини відмови відповідача у наданні відповідної інформації для заповнення анкети підтверджується наявним в матеріалах справи актом від 01 лютого 2020 року.

Викладене свідчить, що позивачем вживалися усі необхідні дії з метою ідентифікації особи позивача, однак останній відмовився співпрацювати під час процедури його ідентифікації, що відповідно до п. 1 ч. 13 ст. 289 КАС України є підставою для продовження строку затримання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для продовження строку затримання громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 , у зв`язку із неможливістю ідентифікації особи відповідача.

Щодо посилань апелянта на незабезпечення судом першої інстанції права останнього на перекладача під час розгляду позову про продовження строку затримання, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду позову про продовження строку затримання відповідача, були залучено трьох перекладачів з англійської, французької та арабської мови, повноваження яких перевірені судом та які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, державною мовою Республіки Малі є французька мова, а посилання скаржника на відомості веб-сторінки www.wikipedia.org не можуть вважатися належними та допустими доказами на спростування вказаних вище обставин.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу громадянина громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова
Судді Є.О. Сорочко
І.В. Федотов