Справа № 172/1374/19 (2-а/172/19/20)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2021 року м. Дніпросправа № 172/1374/19 провадження №2-а/172/19/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року (суддя Битяк І.Г.) у справі № 172/1374/19 (провадження №2-а/172/19/20) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського сектору реагування патрульної поліції Васильківського відділення поліції Синельниківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Кублицького Артема Дмитровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати дії поліцейського сектору реагування патрульної поліції Васильківського відділення поліції Синельниківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Кублицького Артема Дмитровича з притягнення позивача до адміністративної відповідальності протиправними;

- скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення від 13.11.2019 серії №ДП18 № 359296 поліцейського сектору реагування патрульної поліції Васильківського відділення поліції Синельниківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Кублицького Артема Дмитровича про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126, ч.2 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року адміністративний позов залишено без руху з підстав його невідповідності вимогам ч.3 ст.161 КАС України та надано позивачу семиденний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків, а саме, сплати судового збору в сумі 1681,60 грн. за дві заявлені вимоги немайнового характеру.

Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року адміністративний позов залишено без розгляду на підставі ч.15 ст.171 КАС України з огляду на не усунення позивачем недоліків позовної заяви у встановлений судом строк.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом невірно визначено розмір належного

до сплати судового збору за подання позовної заяви, який, на думку позивача, з огляду на правову позицію Верховного Суду, має становити 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 420,40 грн., а не 1681,60, як те визначив суд. Також, скаржник вказує на те, що копію ухвали про залишення його позовної заяви він не отримував.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху стало те, що останнім не додано до матеріалів позовної заяви документу про сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою позивач не надав документу про сплату судового збору, або ж документу, який би підтверджував підстави звільнення його від сплати судового збору відповідно до закону.

За таких обставин, судом першої інстанції обґрунтовано вказано на необхідність подання позивачем документу про сплату судового збору.

З огляду на аргументи апеляційної скарги позивач не заперечує висновку суду стосовно необхідності надання ним в спірному випадку доказів сплати судового збору за подання позовної заяви. Разом з тим, скаржник вказує на те, що судом невірно здійснено розрахунок суми судового збору, що належить сплатити позивачеві.

З такими аргументами позивача суд апеляційної інстанції погоджується, виходячи із наступного.

Так, як вбачається зі змісту ухвали про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції під час визначення належного до сплати розміру судового збору за подання позовної заяви у даній справі виходив з положень Закону України «Про судовий збір», якими визначена ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, дане судове рішення містить посилання на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 18.03.2020 року по справі №543/775/17.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 13 грудня 2016 року (провадження № 21-1410а16), та сформулювала правову позицію, відповідно до якої особи, стосовно яких ухвалено рішення про накладення адміністративного стягнення, є платниками судового збору у розумінні Закону України "Про судовий збір", а у випадку незгоди із судовим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, позивач та відповідач як рівноправні сторони в адміністративній справі мають право оскаржити це рішення в апеляційному порядку і вказаний Закон винятків чи застережень щодо сплати судового збору за оскарження таких судових рішень не містить.

Велика Палата Верховного Суду у цій справі звернула увагу, що відповідно до положень статей 3, 5 Закону України "Про судовий збір" серед осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, немає таких, які б звільнялися від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, чи виключали б позовну заяву на постанову про накладення адміністративного стягнення з об`єктів оплати судовим збором.

Розмір судового збору, який підлягає стягненню у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина п`ята статті 4 Закону України "Про судовий збір"). Інших видів платежів (зокрема, у вигляді державного мита) у випадку звернення особи до суду цей закон не передбачає.

Отже, за системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Велика Палата Верховного Суду в контексті фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального права зазначила, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону № 3674-VІ, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

При цьому, на що не звернув уваги суд першої інстанції, у даному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду указала, що з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в цій справі є, зокрема, постанова від 13.11.2019 серії №ДП18 №359296 у справі про адміністративне правопорушення, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. Отже, правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №543/775/17 є застосовними у розглядуваному спорі.

Таким чином, враховуючи таку правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустився помилки, здійснюючи розрахунок судового збору, що належить сплатити позивачеві за подання позовної заяви (зокрема, позовної вимоги щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення), оскільки такий розрахунок судом здійснено виходячи із ставки 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в той час коли застосуванню підлягає ставка 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Що стосується аргументів позивача про неотримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 6 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України днем вручення судового рішення у тому числі є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали від 13.07.2020 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху, направлена позивачу поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням за адресою, зазначеною ним у позовній заяві.

Однак, зазначена ухвала була повернута на адресу суду із зазначенням причин повернення За закінченням терміну зберігання.

В свою чергу, положення Кодексу адміністративного судочинства України не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», така відмітка не передбачена як причина невручення судового рішення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист.

Отже, така відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судове рішення, не виявлено за місцем проживання.

Подібна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі №906/142/18.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформульовану в рішенні від 08 листопада 2018 року, у справі «Созонов та інші проти України», в якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що повернення поштового відправлення, яким позивачу направлено копію ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», не може свідчити про обізнаність позивача щодо її існування та як наслідок, наявності у нього можливості виконати таку ухвалу суду шляхом усунення недоліків позовної заяви, визначених у цій ухвалі у встановлений судом строк.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 27.02.2020 у справі №814/1469/17.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що у позовній заяві позивач, крім поштової адреси, зазначив як засіб зв`язку із ним номер мобільного телефону, отже, суд мав можливість повідомити останнього про необхідність усунення недоліків за допомогою вказаного засобу зв`язку, проте, матеріали справи не містять доказів вжиття судом таких заходів.

Наведене свідчить про невжиття судом першої інстанції всіх можливих заходів щодо повідомлення позивача про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи все вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржену ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду не можливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року по справі № 172/1374/19 (провадження №2-а/172/19/20) скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Вступну та резолютивну частину проголошено 16.03.2021р.

Повний текст постанови складено 17.03.2021 року.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк