Справа № 520/234/21
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

15 березня 2021 р. № 520/234/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Панченко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м.Харків, м-н Свободи, буд.5, Держпром, 3 під., 2 пов., ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () №2134 віл 09.06.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНКОПП НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дня зверненняі а призначенням пенсії - з 23 листопада 2020 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплат заборгованості з виплати пенсії за вислугу років з 23 листопаду 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням відповідача №2134 від 09.06.2020 їй відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Вважаючи, вказане рішення необґрунтованим та незаконним позивач звернувся до суду за захистом своїх соціальних прав.

Ухвалою суду від 14.01.2021 року відкрито спрощене провадження по справі за правилами ст.257-262 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, через канцелярію суду надав відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову в призначенні пільгової пенсії ОСОБА_1 діяв на підставі, межах та у спосіб, визначеному чинним законодавством України. Так, позивач в період з 01.09.1983 по 31.08.1985 року займала посаду молодшої медичної сестри. Вказана посада не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на вислугу років, тому у позивача відсутній спеціальний стаж, який дає право для призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.11.2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років на підстав пункту "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівник охорони здоров`я.

Рішенням відділу з питань призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №6376 від 24.11.2020 року відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, який дає право для призначення пенсії за вислугу років. Так, на підставі наданих документів та даних індивідуальних відомостей про застраховану особу загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 37 років 0 місяців 5 днів. Спеціальний стаж, який дає право для призначення пенсії за вислугу років складає 26 років 1 місяць 17 днів. До спеціального стажу не зараховано період роботи з 01.09.1983 по 31.08.1985, оскільки, посада молодшої медичної сестри не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Не погоджуючись зі спірним рішенням відповідача про відмову в призначенні пільгової пенсії, вважаючи його протиправним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача, останній звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п.2-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України №1058-IV) особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 5 листопада 1991 року (далі по тексту - Закон України №1788-XII) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Так, пенсійний орган відмовляючи оскаржуваним у даній справі рішенням позивачу у призначенні пенсії за вислугу років посилався на положення пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому, відповідач керувався абзацом другим пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" згідно яких положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Так, положенням пункту "е" статті 55 Закону України №1788-XII в редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 року та Закону №911-VIII від 24.12.2015 року, мали такий зміст - "право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Пенсійним органом в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідно ст. 55 п. "е" Закону України "Про пенсійне забезпечення" та розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності вислуги років та спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України від 04.11.1993 року №909, станом на 10 жовтня 2017 року - не менше 26 років та 6 місяців.

За таких обставин, відповідач розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років від 23.11.2020 року керувався приписами статті 55 Закону України №1788-XII в редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 року та Закону №911-VIII від 24.12.2015 року.

При цьому, 04.06.2019 року Рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Також, в резолютивній частині рішення Конституційним Судом України вказано, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 04.06.2019 року №2-р/2019 положення пункту "е" частини 1 статті 55 Закону України №1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: "е) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку".

Судом встановлено, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років 23.11.2020 року, тобто після прийняття рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019 від 04.06.2019 року.

Проте, відповідач, приймаючи оскаржуване у даній справі рішення від 24.11.2020 року, не врахував того, що положення статті 55 Закону України №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України від 2 березня 2015 року № 213-VIII від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнано неконституційними та втратили чинність та застосував у спірних правовідносинах приписи Закону України №1788-XII, які були визнані неконституційними та втратили чинність.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем у справі, загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 37 років 0 місяців 5 днів, спеціальний стаж, який дає право для призначення пенсії за вислугу років складає 26 років 1 місяць 17 днів, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

З огляду на викладене, суд дійшов висновку визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 24.11.2021 №6376.

Згідно ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до п.п.21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стретч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У п. 52 рішення у справі "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" ("Scordino v. Italy" №36813/97).

Враховуючи висновки про протиправність відмови відповідача, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області призначити пенсію за вислугу років починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача звернути рішення суду до негайного виконання, суд зазначає настпне.

Відповідно до частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

З викладеного вбачається, що до негайного виконання підлягають рішення суду щодо виплати вже призначеної пенсії, в той час предмет позову в даній справі призначення пільгової пенсії, а не її виплату, у зв`язку з чим вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №2134 віл 09.06.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ), пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дня зверненняза призначенням пенсії - з 23 листопада 2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд.5, Держпром, під.3, пов.2, м. Харків, 61022, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Панченко