Справа № 280/2675/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2021 року м. Дніпросправа № 280/2675/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

суддя - доповідачЧумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 280/2675/20 (суддя І інстанції Стрельнікова Н.В.)

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році у розмірі 6517540,93 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що обов`язок держави з працевлаштування перед особами з інвалідністю не звільняє роботодавця від обов`язку створення та виділення робочих місць, пошуку та самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу робочих місць щодо цього. Вказує, що оскільки адміністративно-господарські санкції є альтернативним грошовим зобов`язанням обов`язку виконати норматив з працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідач, за 25 робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю у 2019 році, зобов`язаний був самостійно сплатити адміністративно-господарських санкцій та пені.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції-без змін.

Учасники справи не прибули у судове засідання, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Відповідно до Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік (форма 10-ПІ) середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача за 2019 рік склала 759 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність, що працюють у відповідача за 2019 рік склала 5 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» складає 30 осіб (а.с. 2).

Предметом спору є стягнення 6515586,25 грн адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році та 1954,68 грн пені.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем виконано встановлені чинним законодавством України обов`язки щодо забезпечення працевлаштування інвалідів на власне підприємство.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. (…) У межах зазначених нормативів здійснюється також працевлаштування осіб з інвалідністю унаслідок психічного розладу відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу».

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю осіб з інвалідністю, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Тобто, у випадку, коли з урахуванням специфіки підприємства більшість посад на підприємстві пов`язані з важкими умовами праці, де заборонена праця осіб з інвалідністю, то праця осіб з інвалідністю має використовуватися на цьому підприємстві не інакше, як з урахуванням такої специфіки.

Відповідно до пп. 3.1 п. 3 «Інструкції щодо заповнення форми № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів», затвердженої 10.02.2007 наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 42, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.02.2007 за № 117/13384 (далі «Інструкція щодо заповнення форми № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів»), середньооблікова кількість працівників відображається згідно з п. 3.2 «Інструкції зі статистики кількості працівників», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 № 286, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.11.2005 за № 1442/11722.

Абзацом 1 підпунктом 3.2.5 пунктом 3.2 «Інструкції зі статистики кількості працівників», затвердженої 28.09.2005 наказом Державного комітету статистики України № 286, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.11.2005 за № 1442/11722, середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, … 12. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Таким чином, середньооблікова кількість штатних працівників відповідача за 2019 рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, складає 5 осіб.

Згідно з пп. 3.3 п. 3 «Інструкції щодо заповнення форми № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», для відповідача складає 30 осіб.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 3 п. 2 «Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування», затвердженого 31.01.2007 постановою Кабінету Міністрів України № 70 «Деякі питання реалізації норм Законів України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та «Про зайнятість населення»» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Статтею 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю покладається не тільки на роботодавців, а і на державну службу зайнятості.

Відповідно до ч. 6 ст. 46 Закону України № 5067-VI від 05.07.2012 «Про зайнятість населення» підбір підходящої роботи для осіб з інвалідністю (у тому числі шляхом розумного пристосування існуючого або створення нового робочого місця) здійснюється відповідно до їх професійних навичок, знань, індивідуальної програми реабілітації та з урахуванням побажань щодо умов праці.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 24 Закону України № 5067-VI від 05.07.2012 «Про зайнятість населення» до заходів щодо сприяння зайнятості населення належать: сприяння зайнятості осіб з інвалідністю.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач інформував Запорізький міський центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом подання звітності форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» щодо працевлаштування інвалідів за сприяння Державної служби зайнятості України, вказуючи у розділі II мінімальні вимоги щодо посади, умов праці, освітньо-кваліфікаційного рівня інваліда, що підтверджується звітами (а.с. 31-118).

На підтвердження прийняття Запорізьким міським центром занятості Звітів № 3-ПН від відповідача наявна проставлена дата надходження Звіту та підписом відповідальної особи Запорізького міського центру зайнятості про прийняття Звіту Форми № 3-ПН.

Також, за інформацією Запорізького міського центру занятості (вих. № 1721/04-15 від 08.05.2020) відповідач брав участь у напрямку працевлаштування осіб з інвалідністю, подано інформацію про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю. За 2019 рік 13 безробітним, які мають інвалідність видано направлення на працевлаштування. Від запропонованих вакансій вони відмовились. Необґрунтованих відмов у працевлаштуванні осіб з інвалідністю з боку відповідача до Запорізького міського центру зайнятості не надходило (а.с. 130).

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач протягом 2019 року вживав також заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, звертався до центру зайнятості з питання працевлаштування осіб з інвалідністю і співпраці з питань працевлаштування осіб з інвалідністю. Зазначене підтверджується листуванням відповідача з Запорізьким міським центром зайнятості та інші письмові докази стосовно працевлаштування осіб з інвалідністю, участі відповідача в ярмарках вакансій та аукціоні претендентів (а.с. 115-130, 152-159).

Робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідачем у 2019 році були створені. Так, відповідно до наказу відповідача № 838 від 31.12.2018 «Про бронювання робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю» у штатному розписі підприємства були створені та заброньовані на 2019 рік робочі місця в структурних підрозділах відповідача для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 39 (а.с. 31).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем здійснено всі заходи стосовно працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач виконав усі можливі, залежні від нього заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році.

Згідно з ч. 9 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Враховуючи те, що відповідачем у 2019 році було дотримано вимоги закону щодо забезпечення необхідної кількості робочих місць, передбачених для працевлаштування осіб з інвалідністю, та організацію їх заповнення (у межах наданих прав та покладених обов`язків), у його діях відсутні ознаки правопорушення, а тому судом першої інстанції прийнято правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки за приписами ч. 1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 280/2675/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко