Справа № П/320/270/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року м. Київ № П/320/270/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління МВС України в Донецькій області

про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (позивач) з позовом до Головного управління МВС України в Донецькій області (відповідач), у якому з урахуванням уточненої заяви позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління МВС України в Донецькій області щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період проходження служби в органах МВС;

- зобов`язати Головне управління МВС України в Донецькій області здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за період проходження служби в органах МВС за 11 років служби, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки дана соціальна гарантія визначена Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та жодним чином не пов`язана з фактом призначення пенсії. Крім того позивач зазначає, що на момент його звільнення з органів внутрішніх справ вислуга років у календарному обчисленні складала 11 років 07 місяців 15 днів, а тому вважає безпідставними твердження відповідача про те, що період проходження позивачем служби в органах МВС становить з 29.11.2000 по 26.10.2010.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Даною ухвалою в порядку підготовки справи до судового розгляду витребовано від відповідача:

- належним чином засвідчені копії документів (матеріалів) особової справи позивача;

- належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують нарахування грошового забезпечення при звільненні позивача зі служби 26.10.2010.

Крім того, судом запропоновано відповідачеві протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що оскільки після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (26.10.2010) позивач не набув права на пенсію згідно із Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", то відповідно він і не набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. У зв`язку з цим відповідач вважає, що відмовляючи у нарахуванні та виплаті позивачу вказаної допомоги ГУ МВС України в Донецькій області діяло згідно вимог чинного законодавства.

Позивачем відповіді на відзив до суду не надано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 відповідно донаказу № 13 від 11.03.1999 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ.

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 26.10.2010 № 427 о/с ОСОБА_1 з 26.10.2010 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом (за власним бажанням).

На день звільнення позивача вислуга років служби в органах внутрішніх справ календарному обчисленні склала 11 років 07 місяців 15 днів.

У жовтні 2019 року позивач звернувся до ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Донецькій області із заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Листом ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Донецькій області від 08.11.2019 № В-190/лк позивачу було відмовлено в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, по причині відсутності в останнього права на отримання такої допомоги.

На думку позивача, невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні порушує його конституційні права та законні інтереси, що стало підставою для його звернення з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Частиною другої вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі по тексту - Закон № 2262-XII) визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 9 Закону № 2262-ХІІ визначено підстави та категорію осіб, яким передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Системний аналіз наведених положень Закону № 2262-ХІІ дає підстави для висновку, що частина друга статті 9 цього Закону встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено також в абзаці четвертому пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі по тексту - Порядок № 393), за змістом якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, у разі звільнення особи з органів внутрішніх справ за власним бажанням, за наявності вислуги 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, положення пункту 10 Порядку № 393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов`язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що ненабуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 821/3762/15-а, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відмовляючи у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення, ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Донецькій області в своєму листі від 08.11.2019 № В-190/лк зауважила на тому, що виплата одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби належить особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, які мають право на пенсію за Законом № 2262-XII. Тобто, якщо вони звільнені зі служби з правом виходу на пенсію відповідно до Закону № 2262-XII.

Щодо вказаної підстави для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожен рік служби, суд зазначає, що системний аналіз наведених положень Закону № 2262-XII дає підстави для висновку, що статтею 9 вказаного Закону передбачено право для виплати одноразової грошової допомоги таким категоріям осіб: особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу; іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом.

Поряд із цим, обов`язковою підставою для отримання спірної допомоги для обох категорій осіб є:

- звільнення їх із служби із підстав, що визначені як нормами частини 2 статті 9 Закону № 2262-XII, так і Кабінетом Міністрів України у Порядку № 393;

- наявність вислуги 10 років і більше.

Дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 26.10.2010 № 427 о/с ОСОБА_1 з 26.10.2010 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення позивача з органів внутрішніх справ в календарному обчисленні склала 11 років 07 місяців 15 днів.

Дана обставина підтверджується наявною в справі копією довідки-витягу за обліками інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції».

Крім того, про наявність у позивача вислуги, яка в календарному обчисленні складає 11 років 07 місяців 15 днів, зазначає і сам відповідач, наголошуючи про це в своєму відзиві на позовну заяву.

Відтак суд вважає, що як формулювання підстави звільнення позивача так і здобута ним вислуга років дає йому право на отримання спірної виплати.

При цьому, виходячи із системного аналізу норм частини 2 статті 9 Закону № 2262-XII, суд дійшов висновку, що набуття права на пенсію згідно з Законом № 2262-XII не є обов`язковою підставою для нарахування та виплати допомоги позивачу, а тому не набуття позивачем права на пенсію не може нівелювати його право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про порушення відповідачем права позивача в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому вимоги даного позову суд знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства Українивстановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини 1 та 2 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності відмови у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за період проходження ним служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. відповідно до квитанції № 25082952 від 30.01.2020, оригінал якої наявний в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, тягар оплати судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн. слід покласти на Головне управління МВС України в Донецькій області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління МВС України в Донецькій області (; місцезнаходження: 87517, м. Маріуполь, Донецької області, вул. Італійська, 32) щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», за період проходження ним служби в органах внутрішніх справ.

3. Зобов`язати Головне управління МВС України в Донецькій області (; місцезнаходження: 87517, м. Маріуполь, Донецької області, вул. Італійська, 32) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за 11 календарних років служби.

4. Стягнути з Головного управління МВС України в Донецькій області (; місцезнаходження: 87517, м. Маріуполь, Донецької області, вул. Італійська, 32) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.