Справа № 520/19446/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р. № 520/19446/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Засновника (кінцевий бенефіціар) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ), до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Засновник (кінцевий бенефіціар) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду, в якому просить суд визнати противоправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 31.08.2017 № та №, що були прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Харківській області.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що його права як єдиного засновника, власника 100% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" (далі - ТОВ "ВПЗ "Рекаст") порушено під час відмови у виплаті дивідендів за 2019 рік з підстав збитковості господарської діяльності товариства, що виникла внаслідок неправомірних дій посадових осіб ТОВ «ТК «Біві-Ант», які не були спрямовані на реальне настання наслідків, що стало підставою для прийняття спірних податкових повідомлень - рішень. Позивач вважає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення, з порушенням норм Конституції України, Податкового кодексу України, Цивільного кодексу України, а тому підлягають скасуванню.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов, в якому просив суд закрити провадження у справі з підстав наявності судового рішення, яке набрало законної сили, по справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У відповіді на відзив позивач підтримав свою правову позицію, викладену в позовній заяві та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Стосовно закриття провадження у справі, суд зазначає, що ухвалою суду від 16.03.2021 року у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено, у зв`язку з чим, суд здійснює розгляд справи по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що з 22 травня 2019 року ОСОБА_1 став єдиним засновником ТОВ "ВПЗ "Рекаст" (кінцевим бенефіціарним власником), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань..

Відповідно до п.п. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасники товариства мають право отримувати інформацію про господарську діяльність товариства та брати участь у розподілі прибутку товариства.

Згідно з ч. 1 ст. 26 зазначеного закону виплата дивідендів здійснюється за рахунок чистого прибутку товариства особам, які були учасниками товариства на день прийняття рішення про виплату дивідендів, пропорційно до розміру їхніх часток.

Керуючись вищезазначеними нормами права, позивач звернувся до товариства з проханням виплатити дивіденди. Однак, у виплаті дивідендів за 2019 рік позивачу було відмовлено в зв`язку зі збитковістю господарської діяльності товариства, що виникла внаслідок понесення товариством наприкінці 2018 року та 2019 року збитків у загальному розмірі 1 135 215,85 грн., що виникла внаслідок неправомірних дій посадових осіб ТОВ «ТК «Біві-Ант», про що було прийнято рішення учасника від 14.02.2020 р.

Так, судом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2017 р. по адміністративній справі №820/4522/17 був задоволений адміністративний позов ТОВ «ВПЗ «Рекаст» до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 31.08.2017 року за № та № .

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2018р. у справі № 820/4522/17 апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області було задоволено повністю, скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2017 р. та ухвалено нову постанову, якою було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ТОВ «ВПЗ «Рекаст» до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень від 31.08.2017 р. за № та № . Постановою Верховного Суду від 29 листопада 2018 року у справі № 820/4522/17 касаційна скарга ТОВ «ВПЗ «Рекаст» була залишена без задоволення, а постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2018 року - без змін.

В рамках вказаної справи, що не підлягає доказуванню в силу ч. 4 ст. 78 КАС України, судами встановлено Головним управлінням ДФС у Харківській області проведена позапланова документальна виїзна перевірка ТОВ «ВПЗ «Рекаст» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.06.2017 р., валютного законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.06.2017 р., з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 30.06.2017 р., результати якої відображені в акті від 16.08.2017 № 9996/20-40-14-11-11/37878742.

Висновки акту перевірки свідчать про те, що працівниками контролюючого органу встановлено порушення позивачем, зокрема, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, яке полягає у заниженні податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за жовтень 2015 року у сумі 443 409, 00 грн., на підставі чого завищено суму від`ємного значення, що зараховано до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за жовтень 2015 року у сумі 403 591, 00 грн.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення: № від 31.08.2017 року, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 665 113, 50 грн. (443 409,00 грн. за податковим зобов`язанням та 221 704,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями), та № від 31.08.2017 року, яким встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 403 591,00 грн.

Рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій були обґрунтовані тим, що Вироком Червонозаводського районного суду міста Харкова від 18.07.2016 року по кримінальній справі № 646/6316/16-к було встановлено об`єктивну сторону складу злочину посадової особи ТОВ «ТК «Біві-Ант», дії якої не були спрямовані на реальне настання наслідків. Господарські операції, за наслідками яких ТОВ «ВПЗ «Рекаст» сформовано податковий кредит, відбулися на підставі первинних документів, виписаних посадовою особою у той самий період, в якому встановлено факт вчинення злочину.

Таким чином, на виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2018 р. у справі № 820/4522/17 у грудні 2018 року товариством були понесені збитки у розмірі 1 068 704,50 грн.

Крім того, відповідно до Акту № 1062/20-40-56-04-06/37878742 від 28.12.2019 р. «Про результати камеральної перевірки ТОВ «ВПЗ «Рекаст» з питання дотримання термінів сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість» з товариства було стягнуто додатково штраф у розмірі 66 511,35 грн. за порушення граничного строку сплати узгоджених сум податкових зобов`язань у зв`язку з оскарженням податкових повідомлень-рішень (з 31.08.2017 р. по 27.12.2018 р.).

Позивач, вважаючи, що його права як єдиного засновника, власника 100% статутного капіталу ТОВ "Рекаст" порушено під час відмови у виплаті дивідендів за 2019 рік з підстав збитковості господарської діяльності товариства, що виникла внаслідок неправомірних дій посадових осіб ТОВ «ТК «Біві-Ант», які не були спрямовані на реальне настання наслідків, звернувся до суду з даним позовом про оскарження податкових повідомлень - рішень від 31.08.2017 № та №.

Стосовно права учасника юридичної особи оскаржувати рішення контролюючих органів, які винесені щодо підконтрольної йому юридичної особи, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, .дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними підчас здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до положень частини першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення мас бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Delcourt v. Belgium» зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа мас право па вільне володіння своїм майном. Жодна особа не може бути позбавлена свого майна, окрім як в інтересах держави та на умовах, передбачених законодавством і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, визначені в Конвенції, порушено, повинен отримати ефективний засіб правового захисту у національному органі, незважаючи на те, що порушення вчинено особами, які діють в офіційній якості.

ОСОБА_1 є власником 100 % статутного капіталу ТОВ «ВПЗ «Рекаст», тобто є кінцевим бенефіціарним власником цього товариства.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства», ОСОБА_1 як учасник товариства має право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди).

Предметом спору у даній справі є податкові повідомлення-рішення, якими товариству донараховано суму грошових зобов`язань у розмірі 665113,50 грн. та встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 403591,00 грн. на суму понад 1,6 млрд. грн. та штрафних (фінансових) санкцій на суму більше 340 млн. грн.

Наявність грошових зобов`язань товариства у такій сумі суттєво впливає на обсяг корпоративних прав та обов`язків позивача як єдиного власника товариства, зокрема, на його право щодо участі в розподілі прибутку товариства та одержанні його частки, тобто право на майно, яке закріплено у статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, з наведених аргументів випливає, що: наявність грошових зобов`язань у платника податків-господарського товариства впливає на обсяг корпоративних прав та обов`язків засновника такого платника податків, оскільки пов`язано з участю в розподілі прибутків товариства та одержанням частки його майна; відповідні обмеження корпоративних прав засновника платника податків є втручанням у право на вільне володіння майном у розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини; як наслідок, зазначені обмеження у разі їх протиправності надають засновнику платника податків право на звернення до суду з метою захисту відповідних прав, оскільки «Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, визначені в Конвенції, порушено, повинен отримати ефективний засіб правового захисту у національному органі, незважаючи на те, що порушення вчинено особами, які діють в офіційній якості».

Отже, право засновника на оскарження рішень поширюється на будь-які правовідносини за участю юридичної особи, корпоративні права на яку належить скаржнику.

Таким чином, за засновником платника податків визнається право на оскарження всіх рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, які винесені щодо підконтрольної йому юридичної особи.

Вказане відповідає правовій позиції висловленій Верховним судом у справі № 810/4438/16. Крім того, Верховний Суд також підтримав право учасника юридичної особи оскаржувати рішення контролюючих органів, незважаючи на те, що така законність була вже перевірена судом, навіть судом касаційної інстанції.

По суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Торгівельна компанія «Біві-Ант» (Постачальник), в особі директора Півоварова А.Л., та ТОВ «ВПЗ «Рекаст» (Покупець), в особі директора Слюніна М.В., був укладений Договір поставки № 21 від 30.03.2015 року. Відповідно до предмету зазначеного Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця світлі рослинні олії (далі по тексту - Товар) кількістю 440,0 тон на загальну суму 5 082 000,00 грн.

На виконання умов договору ТОВ «ТК «Біві-Ант» на адресу ТОВ «ВПЗ «Рекаст» виписано видаткову накладну № 298 від 31.03.2015 р. та податкову накладну № 128 від 31.03.2015 р. на загальну суму 5 082 000,00 грн., в тому числі ПДВ в розмірі 847 000,00 грн.

Суми податку на додану вартість за вказаними податковими накладними включено до складу податкового кредиту, які відображені у реєстрі отриманих податкових накладних, що відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за березень 2015 року на суму 847 000,00 грн.

Згідно з п. 2.1 Договору поставки № 21 від 30.03.2015 року Постачальник зобов`язується передати Товар на умовах «самовивіз зі складу Постачальника». Датою поставки Товару вважається дата відвантаження Товару зі складу Постачальника (п. 2.3 Договору поставки № 21 від 30.03.2015 року).

Поставка Товару підтверджується Товарно-транспортними накладними: № Р31-03/1 від 31.03.2015 р. кількістю 26,30 т. на загальну суму 303 765,00 грн.; № Р31-03/2 від 31.03.2015 р. кількістю 26,28 т. на загальну суму 303 534,00 грн.; № Р31-03/3 від 31.03.2015 р. кількістю 25,89 т. на загальну суму 299 029,50 грн.; № Р31-03/4 від 31.03.2015 р. кількістю 26,14 т. на загальну суму 301 917,00 грн.; № Р31-03/5 від 31.03.2015 р. кількістю 26,21 т. на загальну суму 302 725,50 грн.; № Р31-03/6 від 31.03.2015 р. кількістю 25,91 т. на загальну суму 299 260,50 грн.; № Р31-03/7 від 31.03.2015 р. кількістю 26,01 т. на загальну суму 300 415,50 грн.; № Р31-03/8 від 31.03.2015 р. кількістю 26,19 т. на загальну суму 302 494,50 грн.; № Р31-03/9 від 31.03.2015 р. кількістю 25,89 т. на загальну суму 299 029,50 грн.; № Р31-03/10 від 31.03.2015 р. кількістю 25,79 т. на загальну суму 297 874,50 грн.; № Р31-03/11 від 31.03.2015 р. кількістю 26,34 т. на загальну суму 304 227,00 грн.; № Р31-03/12 від 31.03.2015 р. кількістю 26,42 т. на загальну суму 305 151,00 грн.; № Р31-03/13 від 31.03.2015 р. кількістю 26,18 т. на загальну суму 302 379,00 грн.; № Р31-03/14 від 31.03.2015 р. кількістю 26,35 т. на загальну суму 304 342,50 грн.; № Р31-03/15 від 31.03.2015 р. кількістю 26,42 т. на загальну суму 305 151,00 грн.; № Р31-03/16 від 31.03.2015 р. кількістю 26,25 т. на загальну суму 303 187,50 грн.; № Р31-03/18 від 31.03.2015 р. кількістю 21,43 т. на загальну суму 247 516,50 грн.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, вищенаведеними Товарно-транспортними накладними підтверджується здійснення послуг з перевезення Товару від Вантажовідправника - ТОВ «ТК «Біві-Ант» (пункт навантаження - м. Харків, вул. Драгомирівська, 10) до Вантажоодержувача - ТОВ «ВПЗ «Рекаст» (пункт розвантаження - м. Харків, вул. Заводу Комсомолець, 36).

Відповідно до Журналу «Аналіз вхідної сировини» під час отримання Товару був проведений відбір проб сировини, отриманої 31 березня 2015 року від Постачальника ТОВ «ТК «Біві-Ант». У результаті проведеного у виробничій лабораторії ТОВ «ВПЗ «Рекаст» аналізу органолептичних та фізико-хімічних показників, був зроблений висновок, що світлі рослинні олії у кількості 440 т. відповідають ДСТУ 5055:2008. Крім того, після отримання світлої рослинної олії, був проведений розрахунок матеріального балансу виробництва монокарбованих жирних кормових кислот, що підтверджується випискою з журналу «Змінне завдання».

В подальшому сировина, що була отримана від ТОВ «ТК «Біві-Ант» підлягала переробці відповідно до Технологічної інструкції виробництва жирних кислот соапстоків світлих рослинних олій, розробленої головним інженером ТОВ «ВПЗ «Рекаст» і затвердженої директором ТОВ «ВПЗ «Рекаст» 05 січня 2013 року.

В результаті переробки світлих рослинних олій ТОВ «ВПЗ «Рекаст» отримало жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій, що за своїми органолептичними та фізико-хімічними показниками відповідають ДСТУ 4860:2007 та підтверджується Паспортами № 188А та № 189А.

Згідно з приймально-здавальною накладною від 31.03.2015 року жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій були переміщені з виробничого цеху з переробки жирів до складу готової продукції.

Частковий розрахунок за товар ТОВ «ВПЗ «Рекаст» зроблено у безготівковій формі шляхом перерахування коштів у розмірі 1 500 000,00 грн. на банківський рахунок Постачальника, що підтверджується Платіжним дорученням № 4 від 27.07.2015р.

11 листопада 2015 року між ТОВ «ТК «Біві-Ант» (Первісний кредитор) та ТОВ «Енерго Постач-81» (Новий кредитор) був укладений Договір про відступлення права вимоги № 17-1/15. Відповідно до предмету вказаного Договору Первісний кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові відповідно до Договору поставки № 21 від 30.03.2015 р., укладеного між Первісним кредитором та ТОВ «ВПЗ «Рекаст».

Згідно з п. 1.2 Договору про відступлення права вимоги № 17-1/15 від 11.11.2015р. за цим Договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошових коштів, що залишились до сплати за Договором поставки № 21 від 30.03.2015 р. в розмірі 3 582 000,00 грн.

У листопаді 2015 року ТОВ «ВПЗ «Рекаст» отримало Повідомлення про відступлення права вимоги від 17.11.2015 року про те, що сума боргу підлягає сплаті Новому кредитору - ТОВ «Енерго Постач-81».

Відповідно до Платіжного доручення № 1151 від 19.11.2015 року на суму 2 582 000,00 грн. та Платіжного доручення № 1154 від 20.11.2015 року на суму 1 000 000,00 грн. ТОВ «ВПЗ «Рекаст» розрахувалося в повному обсязі за Договором поставки № 21 від 30.03.2015 р.

На підставі Договору поставки № 4 ЖК від 20.02.2015 року, укладеного між ТОВ «ВПЗ «Рекаст» (Постачальник), в особі директора Слюніна М.В., та ТОВ «ТПК Гермес-Сервіс» (Покупець), в особі директора ОСОБА_2 , жирні кислоти соапстоків світлих рослинних олій були продані останньому. На виконання Договору поставки № 4 ЖК від 20.02.2015 р. була видана видаткова накладна №36 від 31.03.2015 р. та видаткова накладна № 37 від 31.03.2015 р. На підставі Довіреності № 26 від 30.03.2015 р. жирні кислоти соапстоків рослинних олій кількістю 440 т. були передані Директору ТОВ «ТПК Гермес-Сервіс» Сташкевичу А.В.

Однак, приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення контролюючий орган виходив з того, що відповідно до матеріалів Оперативного управління Центральної ОДПІ м. Харкова за адресою: м. Харків, вул. Драгомирівська, 10 розташування ТОВ «ТК «Біві-Ант» не встановлено. Крім того, відповідно до вироку по справі № 646/6316/16-к від 18.07.2016 року засновника ТОВ «ТК «Біві-Ант» ( ОСОБА_3 ) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України (підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців).

Суд вважає висновки контролюючого органу передчасними і неправомірними, враховуючи наступні положення чинного законодавства (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин).

Вимога до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі по тексту - Закон № 996-ХІV).

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі ст. 1 Закону № 996-ХІV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV (в редакції, що діяла на момент виникнення господарських правовідносин між ТОВ «ТК «Біві-Ант» та ТОВ «ВПЗ «Рекаст») підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, с творення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення господарських правовідносин між ТОВ «ТК «Біві-Ант» та ТОВ «ВПЗ «Рекаст») податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Також, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Окрім того, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні адміністративних справ.

Таким чином, Податковим кодексом України або ж іншим нормативно - правовим актом не встановлено будь-яких обмежень, ніж наявність належним чином оформленої податкової накладної, щодо включення до податкового кредиту суми сплаченого податку, не встановлено обов`язку для позивача здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов`язань сплати податку до бюджету контрагентами.

Поряд з цим, слід наголосити, що відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підтягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підтягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і буди внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються дія ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Отже, чинне законодавство України виходить із принципу публічно-правової легітимації діяльності всіх суб`єктів господарювання. Вони для третіх осіб існують, якщо відповідні дані внесені до Єдиного державного реєстру. І ніхто при цьому не повинен удаватися до перевірки відповідних даних, будь-яка особа може сприймати відомості про свого контрагента як достовірні, якщо вони містяться у реєстрі. Такий підхід закладено з метою забезпечення стабільності господарського обороту, коли будь-яка особа має бути впевнена, що придбання нею будь-якого майна не буде поставлена під сумнів через недобросовісну поведінку інших учасників правовідносин.

Тому немає жодних підстав стверджувати, що фіктивність суб`єкта господарювання «автоматично» позбавляє правого значення всіх юридичних дій, вчинених від його імені.

Більш того, в матеріалах справи відсутня будь - яка інформація про те, що позивач був обізнаний про фіктивну діяльність контрагента, з якими відбулися господарсько-правові відносини.

Як зазначено в п. 38 Рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України», «коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.»

Отже, на думку Європейського суду з прав людини, відмова у підтвердженні права на бюджетне відшкодування ПДВ може ґрунтуватися на встановленні зловживань з боку саме того платника податку, який формував суми бюджетного відшкодування.

Таким чином, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит та/або на бюджетне відшкодування, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Зазначений принцип підлягає застосуванню також при оцінці правомірності посилання в податковому обліку платника податків на податкові накладні, складені та видані суб`єктом господарювання з ознаками фіктивності. Виходячи з правових позицій Європейського суду з прав людини, відповідальність за неналежне складення податкової накладної повинен нести саме той платник податків, який допустив відповідне порушення, якщо податковим органом не доведена причетність іншого платника податків до протиправної діяльності недобросовісної особи.

При цьому визначальним критерієм для підтвердження права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобов`язань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності.

Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що відповідачем не були належним чином проаналізовані фактичні обставини, які склалися в спірних господарських відносинах щодо постачання товару та залишені поза увагою реальні зміни майнового стану сторін, що відбулися внаслідок виконання умов спірного договору поставки. Отже, вищезазначене свідчить про безпідставність висновків контролюючого органу про нікчемність господарських операцій.

Відносно Вироку Червонозаводського районного суду міста Харкова від 18.07.2016 року по кримінальній справі № 646/6316/16-к, яким було встановлено об`єктивну сторону складу злочину посадової особи ТОВ «ТК «Біві-Ант», дії якої не були спрямовані на реальне настання наслідків, суд відмічає, що під час розгляду справи №820/4522/17 судами не були досліджені та враховані обставини того, що розгляд справи № 646/6316/16-к відбувався без залучення ТОВ «ВПЗ «Рекаст» як потерпілого. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 р. у справі № 646/6319/16-к апеляційну скаргу ТОВ "ВПЗ "Рекаст" було повернуто, оскільки вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду від 26.03.2020 р. було відмовлено у відкритті касаційного провадження, оскільки ТОВ "ВПЗ "Рекаст" не було учасником процесу у кримінальний справі.

Отже, оскільки ТОВ "ВПЗ "Рекаст" не було визнано потерпілим у кримінальній справі № 646/6319/16-к, товариство було позбавлено захистити свої права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 31 серпня 2017 року № та № були прийняті відповідачем необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з порушенням норм Конституції України, Податкового кодексу України, Цивільного кодексу України, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню шляхом скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Засновника (кінцевий бенефіціар) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення - рішення від 31.08.2017 року № та №, що були прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Харківській області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (, 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) на користь Засновника (кінцевий бенефіціар) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-переробний завод "Рекаст" ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 10510,00 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 16 березня 2021 року.

Суддя Заічко О.В.