Справа № 826/6932/17
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6932/17 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Ткаченка В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Апонащенко С.С.,

від відповідача 1 - не прибув,

від відповідача 2 - Ясинський С.О.,

від відповідача 3 - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий стандарт ділових подорожей» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий стандарт ділових подорожей» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий стандарт ділових подорожей» (далі - позивач, ТОВ «Новий стандарт ділових подорожей») звернулось у суд з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач 1, ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві), Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач 2, ГУ ДФС у м. Києві), Державної фіскальної служби України )далі - відповідач 3, ДФС України) про визнання протиправними та скасування рішень відповідача 2 та відповідача 3, прийнятих за наслідками розгляду скарг позивача, а також визнання скасованими податкові повідомлення - рішення від 23 лютого 2017 року № та № з підстав, викладених у скарзі товариства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішення ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України, прийняті за наслідками розгляду скарг позивача, не грунтуються на положеннях Податкового кодексу України. Зокрема, рішення відповідача 2 про залишення скарги без розгляду містить посилання на взаємовиключні норми Податкового кодексу України щодо підстав залишення скарги платника без розгляду. Відповідач 3 не усунув таке порушення під час розгляду скарги та залишив рішення відповідача 2 без змін. До того ж, скасовуючи податкові повідомлення - рішення, відповідач 3 не врахував, що такі прийняті відповідачем 1 передчасно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення місцевого суду є формальним, упередженим та необґрунтованим, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що спірне рішення відповідача 3 за результатами розгляду скарги стало підставою для прийняття нових податкових повідомлень - рішень, тобто зумовило виникнення для позивача негативних наслідків. Під час розгляду справи відповідачами не наведено обґрунтування правомірності спірних податкових повідомлень - рішень. Судом не надано правової оцінки доводам позивача про відсутність у відповідача 2 підстав для залишення скарги платника без розгляду, а також доводам щодо протиправності податкових повідомлень - рішень.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 зазначає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що 01 березня 2017 року позивачем отримано податкові повідомлення - рішення від 23 лютого 2017 року №, №.

Зазначені рішення прийняті ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві на підставі акта документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «РЕАЛТОРГ-ПЛЮС», ТОВ «ВІНТЕРСОЛ» та ТОВ «МОНРЕЙ» за весь період взаємовідносин від 09 липня 2015 року, та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року.

Уважаючи, що спірні рішення прийняті контролюючим органом передчасно та без врахування рішення суду і сплачених сум, товариство звернулось зі скаргою до ГУ ДФС у м. Києві.

Рішенням від 29 березня 2017 року скарга залишена без розгляду.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач подав скаргу до ДФС України.

За результатами розгляду скарги рішенням від 25 квітня 2017 року скаргу платника на рішення ГУ ДФС у м. Києві залишено без задоволення, а таке рішення без змін. Однак, скаргу позивача на податкові повідомлення - рішення від 23 лютого 2017 року задоволено частково, рішення - скасовано та зобов`язано ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві надати матеріали перевірки відповідному структурному підрозділу ГУ ДФС у м. Києві для прийняття податкових повідомлень - рішень згідно з чинним законодавством.

Уважаючи такі рішення контролюючих органів протиправними, ТОВ «Новий стандарт ділових подорожей» звернулось з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що оскаржувані рішення не порушують прав позивача, а їх скасування не призведе до поновлення прав останнього.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Як убачається зі змісту оскаржуваних рішень, ГУ ДФС у м. Києві скарга позивача залишена без розгляду, а ДФС України скарга позивача задоволена частково, податкові повідомлення - рішення скасовані, а рішення відповідача 2 залишено без змін.

У той же час, колегія суддів звертає увагу, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Запроваджені Порядком оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами та Податковим кодексом України способи оскарження рішень податкових органів - адміністративний та судовий - повною мірою дають можливість платнику податків захистити порушене право. При цьому, за механізмом їх реалізації вони не є тотожними. Так, доводи позивача, викладені у скарзі, оцінені судом під час розгляду справи, а не шляхом оцінки рішення прийнятого вищестоящими податковими органами за результатами адміністративного оскарження. Само по собі рішення, прийняте за результатами вирішення податкового спору у порядку досудового врегулювання, не створює, не змінює та не припиняє будь-яких прав та обов`язків.

За таких обставин, вказані рішення самі по собі не є юридично значимими для позивача, адже не мають безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та обов`язки шляхом позбавлення можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України з питань розгляду скарг безпосередньо не порушують права та інтереси позивача, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Додатково колегія суддів зауважує, що всі наведені ТОВ «Новий стандарт ділових подорожей» у позові обґрунтування протиправності податкових повідомлень - рішень можуть бути підставою для оскарження нових рішень, прийнятих на виконання рішення ДФС України про часткове задоволення скарги позивача.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий стандарт ділових подорожей» залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 17 березня 2021 року.)