Справа № 140/279/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року ЛуцькСправа № 140/279/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (ГУ Держгеокадастру у Волинській області, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га (кадастровий номер :04:000:0821) за рахунок земель, що перебувають у державній власності, знаходяться в постійному користуванні Сільськогосподарського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Деметра» (СГП ТзОВ «Деметра») і розташовані за межами території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області; зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування позову позивач вказав, що у зв`язку з неотриманням у місячний термін відмови ГУ Держгеокадастру у Волинській області за заявою від 03 липня 2020 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою бажаної для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства він 31 серпня 2020 року надіслав відповідачу повідомлення про розроблення вищевказаного проекту. Волинською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» Турійського районного виробничого відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :04:000:0821, що розташована за межами території Жидичинської об`єднаної територіальної громади (ОТГ).

Як зазначив ОСОБА_1 , 10 листопада 2020 року він звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, який згідно з висновком Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 вересня 2020 року №9464/82-20 відповідає вимогам чинного законодавства. Однак ГУ Держгеокадастру у Волинській області, незважаючи на встановлений статтею 122 Земельного кодексу України (ЗК України) двотижневий термін для прийняття рішення, не прийняло жодного із рішень - ні про затвердження проекту землеустрою, ні про відмову у його затвердженні.

Позивач таку бездіяльність вважає протиправною, адже порушено його право на безоплатне отримання вказаної земельної ділянки.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив (а.с.36-40). В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з кадастровим номером :04:000:0821 із земель державної власності. Разом з тим, наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 08 лютого 2020 року №11-ОТГ Луцькій ОТГ в особі Луцької міської ради Луцького району передано у комунальну власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0821 та наказом від 08 лютого 2020 року позивачу відмовлено у затвердженні документації із землеустрою, оскільки бажана до відведення земельна ділянка площею 2,00 га з кадастровим номером :04:000:0821 включена до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність Луцькій територіальній громаді.

Відповідач вважає, що ним правомірно відмовлено позивачу у затвердженні документації із землеустрою на підставі поданої заяви, а тому у задоволенні позову просив відмовити.

Позивач у відповіді на відзив (а.с.46-47) з доводами відповідача не погодився та вказав, що обґрунтування відмови у затвердженні документації із землеустрою не відповідає положенням частини шостої статті 186-1 ЗК України. Зауважив, що ГУ Держгеокадастру у Волинській області, отримавши заяву у листопаді 2020 року і маючи обов`язок протягом двох тижнів прийняти рішення за результатами її розгляду, лише 08 лютого 2021 року видало наказ та до того з підстав, які не передбачені положеннями ЗК України. При цьому відповідачу відомо, що станом на 09 лютого 2021 року бажана до відведення земельна ділянка ще перебуває у державній власності.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із заявою від 03 липня 2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, розташованої за межами Жидичинської ОТГ (а.с.10). До заяви позивач додав, зокрема, графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, а також нотаріально посвідчену заяву СГП ТзОВ «Деметра» про надання згоди на вилучення із користування частини земельної ділянки для надання у власність ОСОБА_1 (а.с.11-13). Вказану заяву відповідач отримав 06 липня 2020 року (а.с.14).

31 серпня 2020 року позивач на підставі абзацу третього частини сьомої статті 118 ЗК України надіслав на адресу відповідача повідомлення про розроблення проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки (а.с.15 -17).

За замовленням позивача та відповідно до договору про розроблення проекту землеустрою від 26 серпня 2020 року №233 (а.с.16) Волинською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» Турійського районного виробничого відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру виготовлено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (витяг на а.с.19-25). Згідно з висновком експерта державної експертизи про розгляд документації із землеустрою від 17 вересня 2020 року №9464/82-20 проект землеустрою відповідає земельному законодавству і прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам та його погоджено (а.с.23).

Земельну ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера :04:000:0821, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру НВ-020 від 06 листопада 2020 року (а.с.24 зворот).

10 листопада 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку (штрихкодовий ідентифікатор 220) до ГУ Держгеокадастру у Волинській області заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0821 для ведення особистого селянського господарства. До заяви позивач додав проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.18). Вказану заяву відповідач зареєстрував 12 листопада 2020 року №М-10556/0/94/20 (а.с.41).

Станом на 11 січня 2021 року відповідач не прийняв рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 . Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Волинській області щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га (кадастровий номер :04:000:0821), звернувся із цим позовом до суду.

Як видно із доданих до відзиву на позов документів, наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 08 лютого 2021 року №3-438/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою з тих підстав, що бажана до відведення земельна ділянка площею 2,00 га з кадастровим номером :04:000:0821 згідно з наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 04 лютого 2021 року №10-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» зі змінами від 08 лютого 2021 року №11-ОТГ включена до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність Луцькій територіальній громаді (а.с.43).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (ЗК України) та Законом України від 22 травня 2003року №858-IV «Про землеустрій».

Відповідно до підпункту «б» частини першої статті 81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин першої другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення селянського господарства в розмірі не більше 2,00 гектара.

Згідно з підпунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

На підставі підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №308 (у редакції наказу Держгеокадастру від 20 листопада 2020 року 353), Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Волинської області.

Наведені вище норми законодавства дають підстави для висновку, що відповідач має виключні повноваження на вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами шостою - сьомою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З наведених норм вбачається, що проект землеустрою може бути розроблено на підставі дозволу органу, до компетенції якого входить питання про передачу земельних ділянок громадянам, чи якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання такий орган не надав дозволу або мотивовану відмову у його наданні.

Як свідчать матеріали справи, позивач звертався до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та оскільки у місячний строк відповідач не прийняв відповідне рішення, то ОСОБА_1 за принципом мовчазної згоди замовив проект землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки. При цьому позивач дотримався встановленого порядку щодо письмового повідомлення відповідача про замовлення проекту землеустрою.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з частиною шостою статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 186-1 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, який, у свою чергу, у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

При цьому з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 цього Кодексу не містять. Перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту. Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України не передбачено.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року №820/4852/17, від 06 березня 2019 року у справі №1640/2594/18, від 22 жовтня 2020 року справа №808/3083/17 та їх відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує до спірних правовідносин.

У розглядуваному випадку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджений (позитивний висновок ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 вересня 2020 року №946/82-20 на а.с.23).

Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, установлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Земельна ділянка площею 2,0 га, щодо якої розроблявся проект землеустрою, зареєстрована у Державному земельному кадастрі відділом у Ківерцівському районі Міжрайонного управління у Ківерцівському та Рожищенському районах ГУ Держгеокадастру у Волинській області з присвоєнням кадастрового номера :04:000:0821, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 06 листопада 2020 року (а.с.24 зворот).

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою, яку відповідач отримав 10 листопада 2020 року, у встановлений ЗК України двотижневий строк рішення у формі наказу щодо затвердження проекту землеустрою або про відмову у його затвердженні прийнято не було. Тобто, відповідач не виконав обов`язку, визначеного частиною дев`ятою статті 118 ЗК України, та допустив бездіяльність.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Значення також мають конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків, фактичні підстави припинення бездіяльності, а також її наслідки для прав та інтересів заінтересованої особи.

Днем вчинення бездіяльності вважається останній день строку, в який мала бути, однак не була вчинена дія, передбачена законом. За змістом частини шостої статті 118 ЗК України такий день настав після закінчення двотижневого строку з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому відповідач не навів конкретних причин, умов та обставин, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Як встановлено судом, лише 08 лютого 2021 року (тобто, після відкриття провадження в адміністративній справі) та майже через три місяці після надходження на розгляд заяви позивача про затвердження проекту землеустрою ГУ Держгеокадастру у Волинській області прийняло наказ №3-438/15-21-СГ, яким ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою.

Відмову позивачу у затвердженні проекту землеустрою відповідач мотивував тим, що бажана до відведення земельна ділянка площею 2,00 га з кадастровим номером :04:000:0821 згідно з наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 08 лютого 2021 року №11-ОТГ, яким внесено зміни до наказу від 04 лютого 2021 року №10-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», включена до акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність Луцькій територіальній громаді (а.с.43).

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Суд наголошує, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року №1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» (далі Постанова №1113) врегульовано питання передачі земельних ділянок із державної до комунальної власності.

Вказаною Постановою, серед іншого, зобов`язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру забезпечити передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, коли до 15 грудня 2020 року документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до статті 117 Земельного кодексу України (пункт 4 Постанови №1113).

З аналізу наведеної норми вбачається, що не підлягають до передачі у комунальну власність земельні ділянки, документацію із землеустрою щодо яких подано на затвердження до територіальних органів Держгеокадастру до 15 грудня 2020 року.

Матеріалами справи підтверджено, що заява ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою зареєстрована в ГУ Держгеокадастру у Волинській області 12 листопада 2020 року №М-10556/0/94-20, тобто до 15 грудня 2020 року.

Крім того, згідно із частиною першою статті 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

Суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності (пункт «б» статті 80 ЗК України).

Отже, з урахуванням наведених норм статті 117 ЗК України право комунальної власності на земельні ділянки, які передані з державної власності у комунальну виникає з моменту реєстрації цього права згідно із положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що випливає зі змісту статей 125, 126 ЗК України.

Водночас, відповідач не надав суду доказів реєстрації права власності на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0821 за Луцькою територіальною громадою. За даними Публічної кадастрової карти України станом на 16 березня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0821 не перебуває у комунальній власності (а.с.48).

На переконання суду, поведінка відповідача у цій ситуації свідчить про недотримання принципу належного урядування, зміст якого Європейський суд з прав людини розкриває у рішенні у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), прийнятому 20 жовтня 2011 року (набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року). Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 08 лютого 2021 року №3-438/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» не містить законодавчо визначених підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Порушення відповідачем встановленого частиною дев`ятою статті 118 ЗК України строку на прийняття рішення та наступне прийняття рішення з підстав, які не відповідають положенням ЗК України, вказує на недотримання ним установленого частиною другою статті 19 Конституції України обов`язку діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що на час розгляду судом справи відповідачем припинено бездіяльність шляхом прийняття наказу від 08 лютого 2021 року №3-438/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою». Тепер зазначений наказ як акт індивідуальної дії, прийнятий з порушенням порядку прийняття рішення та з підстав, не передбачених ЗК України, має для позивача негативні наслідки та перешкоджає реалізації його права на отримання земельної ділянки у власність, а тому він з наведених вище мотивів та підстав є протиправним.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведено слідує, що вихід за межі позовних вимог можливий лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень та за умови, що повний захист прав неможливий у спосіб, про який просить позивач; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

За таких обставин, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов переконання про необхідність виходу за межі позовних вимог та скасування як протиправного наказу відповідача від 08 лютого 2021 року №3-438/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою».

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Слід зазначити, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

На думку суду, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Правомірним є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин, а тому повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту зазначила, що застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (пункти 36-39).

Ухвалюючи постанову від 28 травня 2020 у справі №819/654/17 Верховний Суд у пунктах 54-56 зазначив: «За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні. З іншого боку, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом і немає обґрунтованих сумнівів вважати, що він надасть дозвіл, розглянувши заяву повторно. Виходячи з принципу «належного врядування», суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Зазначені правові позиції враховані Верховним Судом під час ухвалення постанови від 22 жовтня 2020 року у справі №823/105/18, предметом спору у якій було, зокрема, зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в області прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення фізичній особі земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності та передати її у власність позивачу.

Таким чином, у разі, якщо суд констатує протиправність відмови і зобов`язує відповідача ухвалити рішення з урахуванням висновків суду, то саме відповідач повинен перевірити наявність усіх інших умов ухвалення відповідного рішення. Натомість у разі, коли суд зобов`язує відповідача ухвалити рішення конкретного змісту, суд повинен переконатися, що немає жодних інших причин для відмови у наданні земельної ділянки у власність, а не лише тієї, що стала безпосередньою підставою для відмови.

У розглядуваному випадку, суд дійшов висновку про те, що відповідач, не приймаючи спочатку рішення, а потім щоб не нести відповідальність за власну бездіяльність, відмовляючи позивачу у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку із включенням земельної ділянки до акта приймання-передачі у комунальну власність, у такий спосіб допустив зловживання своїми повноваженнями. Разом з тим, судом не встановлено, що відповідачем здійснювалась перевірка поданого позивачем проекту землеустрою в частині дотримання порядку його погодження, передбаченого статтею 186-1 ЗК України.

Суд звернув увагу, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати, перебуває у складі земельної ділянки :04:000:1923 площею 34,2471 га, яка перебуває у користуванні СГП ТзОВ «Деметра» згідно з державним актом ІІ-ВЛ №000058 від 07 квітня 2000 року. Ці обставини зазначаються у нотаріально посвідченій заяві товариства від 24 червня 2020 року (а.с.13) та про це зазначав ОСОБА_1 у позовній заяві.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом) та письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду.

Рішення про затвердження проекту, як один з етапів процедури відведення земельної ділянки, є одночасно рішенням про передачу зазначеної земельної ділянку у власність чи у користування.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Аналіз статті 186-1 ЗК України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» у взаємозв`язку зі статтею 116 ЗК України свідчить, що письмова згода землевласника (землекористувача), засвідчена нотаріально, є лише необхідною частиною документації, що включається до проекту землеустрою. Проте передачі у власність чи користування підлягають земельні ділянки, що не обтяжені іншими речовими правами на неї, тобто є вільними.

Отже, на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, достатнім є долучення до клопотання заявника на отримання дозволу письмової згоди землевласника (землекористувача), засвідченої нотаріально. Проте на стадії затвердження проекту землеустрою та передачі у власність, користування бажана до відведення земельна ділянка має бути вільною.

У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №823/105/18 сформовано висновок, що поділ земельної ділянки (її частини) не змінює правового статусу новоутворених ділянок як таких, що є частиною об`єкта оренди. Відтак, розпорядження цими земельними ділянками можливе лише після припинення договору оренди.

Оскільки перевірка цих обставин не здійснювалася відповідачем, а суд здійснює лише контроль легальності дій та рішень суб`єктів владних повноважень, то за таких обставин суд дійшов переконання, що належним способом захисту порушених прав позивача є прийняття рішення про визнання протиправним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 08 лютого 2021 року №3-438/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою»; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0821, розташованої за межами населених пунктів Жидичинської сільської ради, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає, а тому суд позов задовольняє частково.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частинами першою, третьою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджуються квитанціями від 11 січня 2021 року №16, від 12 січня 2021 року № 39, виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.8, 28, 30, 31).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 454,00 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 67, ідентифікаційний код юридичної особи 39767861) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08 лютого 2021 року №3-438/15-21-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (вх.№М-10556/0/94-20 від 12 листопада 2020 року) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером :04:000:0821, розташованої за межами населених пунктів Жидичинської сільської ради, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Волинській області судовий збір у сумі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири грн 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк