Справа № 360/2676/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року справа №360/2676/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Компанієць І.Д., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 360/2676/20 (головуючий І інстанції суддя Ірметова О.В., повний текст рішення складено 13.08.2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій противоправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі представник позивача), в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (надалі відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 07 лютого 2020 року № 1172/2020 про відмову в призначенні пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 та зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до заяви від 03 лютого 2020 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: з 19.07.1977 року по червень 1978 року - у відділенні № 1 трактористом згідно наказу № 133 від 18.07.1977 року; з червня 1978 року по 15 вересня 1978 року - у відділенні № 3 трактористом; з 15.09.1978 року по 03.11.1978 - водієм у автогаражі, згідно наказу № 198 від 15.09.1978 року; з 12 січня 1981 року по 22.09.1981 рік - у «Ворошиловградском АТП-12125»; з жовтня 1981 року по липень 1983 року - водієм в «Краснодонской «Райсельхозхимии»; з 20 липня 1983 року по 19 вересня 1983 року - водієм в «совхозе имени Октябрьской революции»; з жовтня 1983 року по грудень 1987 року в «совхозе «Новосветловский»; з січня 1988 року по березень 1992 року в «совхозе «Новосветловский»; з 11 березня 1992 року по 18.12.1997 року - в ТОВ «Форум» (а.с. 1-4).

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії було винесено рішення про відмову в призначенні пенсії від 07.02.2020 № 1172/2020 у зв`язку з відсутністю на день звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії необхідного страхового стажу. 25.05.2020 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення виплати пенсії за віком, до заяви позивачем було додано архівні довідки про підтвердження трудового стажу. Позивач вважає, що з урахуванням правового висновку Верховного Суду у справі № 235/2357/17, надані ним архівні довідки які є документами, що видані окупаційною владою, повинні визнаватися, так як їх невизнання веде за собою порушення та обмеження права позивача щодо призначення пенсії за віком. Вважає рішення відповідача від 07.02.2020 про відмову у призначенні пенсії за віком протиправним та таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 25.05.2020 зареєстровану за №10/Р-1216-20 та неприйняття обґрунтованого рішення за наслідками її розгляду.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 25.05.2020 зареєстровану за № 10/Р-1216-20 та прийняти рішення за наслідками її розгляду відповідно до чинного законодавства, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 61-67).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає рішення прийнятим з порушенням норм матеріального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що трудова книжка або інший документ, який підтверджує наявний трудовий стаж для призначення пенсії надані не були. Також зазначає, що звернення позивача від 25.05.2020 року (вх.№ 10/Р-1216-20) було розглянуто як звернення, будь-яке рішення з приводу його розгляду управлінням не приймалось. Наголошує, що документи, в тому числі уточнюючи довідки про періоди роботи, видані підприємствами, які знаходяться в районах проведення антитерористичної операції, є недійсними і не створюють правових наслідків і відповідно, не можуть бути враховані при призначені пенсії (а.с. 79-83).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки від 16.12.2019 № 919- ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

03.02.2020 року позивач звернувся до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком (а.с. 45 зв. бік).

Відповідно до розписки-повідомлення до заяви позивачем було додано: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, військовий квиток НОМЕР_1 , довідку із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 по день звернення. В графі «Перелік документів, яких недостатньо для призначення пенсії» зазначено трудова книжка або документи про стаж (а.с. 46).

Рішенням від 07.02.2020 № 1172/2020 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на підставі ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю на день звернення необхідного страхового стажу. В обґрунтування рішення зазначено, що трудова книжка або інший документ, який підтверджує наявний трудовий стаж для призначення пенсії позивачем надані не були. Відповідно до наданих документів (військовий квиток) та даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявний стаж ОСОБА_1 складає 11 років 8 місяців 11 днів (а.с. 10).

25.05.2020 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою довільної форми, в якій просив призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням наявності трудового стажу тривалістю 29 років 10 місяців 24 дні станом на 31 грудня 2019 року (а.с. 13-14).

До заяви було додано: копію паспорту, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, копію військового квитка НОМЕР_1 , копію рішення про відмову у призначенні пенсії від 07.02.2020 № 1172/2020, копію форми ОК-5, копію довідки від 20.02.2017 № Р-1035-3/14, копію заяви про присвоєння спадщини за законом, копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, копію акту № 13-1397 про обстеження пошкодження капітальних будівель, отриманих внаслідок обстрілу, копія довідки від 24.12.2019 № 323, копію довідки від 14.01.2020 № 11, копію довідки про підтвердження трудового стажу від 25.11.2019 № 201, копії довідок від 12.12.2019 №№ 3286, 3287, 3288, 3289, копію довідки від 09.01.2020 № 03.28/11414, копію довідки про реорганізацію від 25.11.2019 № 202, копію довідки 10.01.2019 № 03-28/12070, копію договору про надання правовою допомоги (а.с. 14 зв.-20).

Листом від 01.06.2020 № 1216-02-8/603 УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області повідомило позивачу, що надані позивачем документи на підтвердження наявного трудового стажу, видані підприємствами неіснуючого територіального утворення. Дані папери не є документами та не мають юридичної сили і тому не розглядаються та не можуть служити підставою для визначення права на пенсію (а.с. 11).

Відповідно до витягу з ІКІС ПФУ: Підсистема Призначення та Виплати Пенсії, ОСОБА_1 враховано до загального страхового стажу період військової служби з 12.11.1978 по 11.11.1980, страхових стаж до 01.01.2004 у кількості 6 років 11 місяців 18 днів, страховий стаж після 01.01.2004 у кількості 4 року 8 місяців 23 дні, разом страховий стаж позивача складає 11 років 8 місяців 11 днів (а.с. 44-45).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За унормуванням частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частинами першою, другою та четвертою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За приписами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Згідно абзацу 2 частини четвертої статті 26 Закону № 1058-IV наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, відповідно до пункту 20 Порядку № 637 для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, уточнююча довідка може бути основним доказом підтвердження пільгового стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відсутні відповідні записи у трудовій книжці.

Матеріали справи свідчать, що при зверненні 03.02.2020 із заявою про призначення пенсії позивачем не було надано трудову книжку або документів, які підтверджують наявний трудовий стаж і позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області не мало правових підстав для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 за його заявою від 03.02.2020, а отже діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, суд вважає рішення відповідача від 07.02.2020 № 1172/2020 правомірним та таким, що скасуванню не підлягає.

Оскільки позивачем подано 25 травня 2020 року повторно заяву про призначення пенсії з документами, достатніми для призначення пенсії, суд дійшов висновку, що саме з цієї дати у позивача виникло право на призначення пенсії.

За змістом частини першої статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частини друга, п`ята статті 45 Закону № 1058-IV).

Постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Абзацом першим пункту 1.1 розділу I "Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії" Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), передбачено: заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Орган, що призначає пенсію, відповідно до абзацу першого пункту 4.1 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі (абзаци другий, третій пункту 4.1 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1).

За правилами абзаців першого, другого пункту 4.3 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Після надходження даних про сплату страхових внесків за останній місяць роботи, що передує місяцю подання заяви про призначення пенсії, протягом місяця проводиться перерахунок пенсії з урахуванням цього періоду з дати призначення пенсії. При цьому, якщо у разі проведення перерахунку пенсії її розмір зменшився, виплата пенсії в новому розмірі проводиться з місяця, наступного за місяцем проведення перерахунку.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління (абзац шостий пункту 4.3 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (абзац другий пункту 4.9 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1).

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що заява позивача від 25.05.2020 року (вх.№ 10/Р-1216-20) була розглянута як звернення, будь-яке рішення з приводу її розгляду управлінням не приймалось.

Матеріали справи свідчать, що позивач вперше звернувся до пенсійного органу із заявою встановленого зразка про призначення пенсії 03.02.2020. Рішенням пенсійного органу від 07.02.2020 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу на день звернення.

В подальшому, 25.05.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, викладеною в довільній формі про призначення пенсії з урахуванням архівних довідок, у задоволенні якої відповідач листом від 01.06.2020 №1216-02-8/603 відмовив.

Якщо відповідач вважав, що повинна була подана заява встановленого зразка, в силу приписів пункту 3.3. розділу ІІІ Порядку № 22-1, саме відповідач повинен був надати необхідні роз`яснення позивачу стосовно форми заяви, чого виконано не було, і лише після цього вирішувати питання про наявність чи відсутність права особи на призначення пенсії.

Натомість, заява позивача має безпосередній зміст стосовно призначення пенсії та листом відповідач відмовив у цьому призначенні.

Стосовно доводів апелянта, що документи, в тому числі уточнюючи довідки про періоди роботи, видані підприємствами, які знаходяться в районах проведення антитерористичної операції, є недійсними і не створюють правових наслідків і, відповідно, не можуть бути враховані при призначені пенсії, суд зазначає наступне.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За унормуванням статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

За змістом статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VІІ) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року N 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, йдеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII).

Статтею 2 Закону № 2268-VIII передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Це знаходить своє підтвердження і в пункті 2 статті 4 Закону № 2268-VIII, де занотовано, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та пунктах 1, 3, 4 статті 6 цього Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Як зазначено у статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

За статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдови за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів у межах своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-УІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

За визначенням статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (стаття 46 Конституції України).

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України).

За пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України у справі про тлумачення терміна «законодавство» від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Велика Палата Верховного Суду в постанові у зразковій справі № 805/402/18-а від 04.09.2018 сформулювала таку правову позицію: «Як правильно визначив суд першої інстанції, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України», що з огляду на ч. 5 ст. 242 КАС є обов`язковим до застосування судом апеляційної інстанції.

На підтвердження спірних періодів роботи позивачем надано уточнюючі довідки:

- довідки від 14.01.2020 № 11 про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудовою книжки або відповідних записів у ній, виданої ТОВ «Форум», відповідно до якої ОСОБА_1 з 11.03.1992 по 18.12.1997 працював водієм в ТОВ «Форум» (а.с. 15 зв. бік);

- довідки від 25.11.2019 № 201 про підтвердження трудового стажу, виданої СТОВ «Агросвіт», відповідно до якої позивач працював водієм в Краснодонской «Райсельхозхимии» з жовтня 1981 року по липень 1983 року та в «совхозе Октябрьской революции» з 20.07.1983 по 19.09.1983 (а.с. 16) ;

- довідки від 25.11.2019 № 202 про реорганізацію, виданої СТОВ «Агросвіт» (а.с. 18 зв. бік);

- архівної довідки від 09.01.2020 № 03-28/11414, відповідно до якої ОСОБА_1 працював у Ворошиловградському АТП слюсарем 2-го розряду з ремонту автомобілей з 13.01.1981 по 22.09.1981 (а.с. 17);

- архівної довідки від 10.01.2020 № 03-28/12070 про заробітну плату позивачу у Ворошиловградському АТП у 1981 році (а.с. 18);

- архівної довідки від 12.12.2019 № 3286 відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 19.07.1977 по 03.11.1978 та з 20.09.1983 по 06.03.1992 працював в КСП «Новосветловский», совхоз «Новосветловский» на посадах тракториста та шофера (а.с. 19);

- архівної довідки від 12.12.2019 № 3287 про заробітну плату позивача у КСП «Новосветловский», совхоз «Новосветловский» у 1977, 1978 роках (а.с. 19 зв. бік);

- архівної довідки від 12.12.2019 № 3288 про заробітну плату позивача у КСП «Новосветловский», совхоз «Новосветловский» з 1983 по 1987 роки (а.с. 17 зв. бік);

- архівної довідки від 12.12.2019 № 3289 про заробітну плату позивача у КСП «Новосветловский», совхоз «Новосветловский» з 1988 по 1992 роки (а.с. 16 зв. бік).

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини Мозер проти Республіки Молдови та Росії від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами....

Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року у справі Лоізіду проти Туреччини дійшов такого висновку: «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14 і враховується судом при розгляді даної справи з огляду на вимоги ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, Пенсійний фонд повинен взяти до уваги інформацію, зазначену у документах, аби у повному обсязі захистити права позивача, який звернувся до управління за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі Ковач проти України від 07 лютого 2008 року, пункт 59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, пункт 50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, пункт 54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд вказує, що позивач набув трудовий стаж у період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснювали господарську діяльність, перебували під контролем української влади. На теперішній час на законодавчому рівні відсутня така обов`язкова умова як перереєстрація підприємств на територію підконтрольну українській владі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно неврахування уточнюючих довідок про періоди роботи, видані підприємствами, які знаходяться в районах проведення антитерористичної операції при призначенні позивачу пенсії.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 25.05.2020 зареєстровану за №10/Р-1216-20 та неприйняття обґрунтованого рішення за наслідками її розгляду та зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 25.05.2020 зареєстровану за № 10/Р-1216-20 та прийняти рішення за наслідками її розгляду відповідно до чинного законодавства.

Але суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи: з 19.07.1977 року по червень 1978 року - у відділенні № 1 трактористом згідно наказу № 133 від 18.07.1977 року; з червня 1978 року по 15 вересня 1978 року - у відділенні № 3 трактористом; з 15.09.1978 року по 03.11.1978 - водієм у автогаражі, згідно наказу № 198 від 15.09.1978 року; з 12 січня 1981 року по 22.09.1981 рік - у «Ворошиловградском АТП-12125»; з жовтня 1981 року по липень 1983 року - водієм в «Краснодонской «Райсельхозхимии»; з 20 липня 1983 року по 19 вересня 1983 року - водієм в «совхозе имени Октябрьской революции»; з жовтня 1983 року по грудень 1987 року в «совхозе «Новосветловский»; з січня 1988 року по березень 1992 року в «совхозе «Новосветловский»; з 11 березня 1992 року по 18.12.1997 року - в ТОВ «Форум».

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує його при розгляді даної справи.

Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 та скасувати відмову УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області в урахуванні довідок ОСОБА_1 на підтвердження періодів трудової діяльності, яка викладена у листі від 01.06.2020 № 1216-02-8/603.

За таким обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив часткове порушення норм матеріального права та процесуального права в частині відмовлених позовних вимог, а тому таке рішення підлягає скасуванню в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині.

Керуючись статями ч.2 ст. 9, 308, 311, 315, п. 2, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020р. у справі № 360/2676/20 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020р. у справі № 360/2676/20 скасувати в частині відмовлених позовних вимог щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 .

Прийняти в цій частині нову постанову.

Скасувати відмову Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області у призначенні пенсії ОСОБА_1 , яка викладена в листі від 01.06.2020 № 1216-02-8/603.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 19.07.1977 року по червень 1978 року - у відділенні № 1 трактористом згідно наказу № 133 від 18.07.1977 року; з червня 1978 року по 15 вересня 1978 року - у відділенні № 3 трактористом; з 15.09.1978 року по 03.11.1978 - водієм у автогаражі, згідно наказу № 198 від 15.09.1978 року; з 12 січня 1981 року по 22.09.1981 рік - у «Ворошиловградском АТП-12125»; з жовтня 1981 року по липень 1983 року - водієм в «Краснодонской «Райсельхозхимии»; з 20 липня 1983 року по 19 вересня 1983 року - водієм в «совхозе имени Октябрьской революции»; з жовтня 1983 року по грудень 1987 року в «совхозе «Новосветловский»; з січня 1988 року по березень 1992 року в «совхозе «Новосветловский»; з 11 березня 1992 року по 18.12.1997 року - в ТОВ «Форум».

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020р. у справі № 360/2676/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 16.03.2021 року.

Суддя-доповідач Г.М. Міронова

Судді І.Д. Компанієць

Е.Г. Казначеєв