Справа № 540/834/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/834/20
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Скрипченка В.О., Косцової І.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ДУ «Херсонська виправна колонія №61» на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення 12.06.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонська виправна колонія №61» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

31.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДУ «Херсонська виправна колонія №61», в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати йому в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, та 25.01.2017р. його було звільнено з «Херсонської ВК-61» (міжобласна спеціалізована туберкульозна лікарня, а на даний час ДУ "Херсонська ВК (№ 61)») «за власним бажанням». Відповідно до наказу №5/ос від 25.01.2017р. вислуга років на дату звільнення у календарному обчисленні склала 08 років 04 місяці 19 днів, а у пільговому обчисленні - 12 років 11 місяців 13 днів. Проте, відповідач, всупереч вимогам діючого законодавства відмовився виплачувати йому одноразову грошовому допомогу при звільненні з посиланням на відсутність мінімально встановленої законом календарної вислуги років.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ДУ "Херсонська виправна колонія (№ 61)" (, вул. Дружби, 4, м. Херсон, 73000) щодо не виплати ОСОБА_2 в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби. Зобов`язано ДУ "Херсонська виправна колонія (№ 61)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 30.06.2020 року подав апеляційну скаргу (на 1 арк.), в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку із несплатою апелянтом судового збору.

27.07.2020 року матеріали даної справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2020р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проходив військову службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін.

25.01.2017р. наказом начальника «Херсонської ВК (61)» (Міжобласна спеціалізована туберкульозна лікарня) №5/ос молодшого інспектора-кінолога відділу охорони прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з 31.01.2017р. за «власним бажанням». Вислуга років на дату звільнення у календарному обчисленні склала 08 років 04 місяці 19 днів, а у пільговому обчисленні - 12 років 11 місяців 13 днів.

Проте, відповідачем при звільненні позивача зі служби, в порушення вимог ч.2 ст.9 Закону України №2262-ХІІ, не було ані нараховано, ані виплачено йому одноразову грошову допомогу .

Не погоджуючись з такою тривалою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та відповідно, з неправомірної бездіяльності відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А як передбачено ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом преамбули Закону України №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які, у тому числі, перебували на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Як визначено приписами ч.2 ст.9 вказаного Закону №2262-ХІІ, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, слід зазначити, що вказані приписи узгоджуються і з положеннями Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. №393.

Так, пунктом 10 цієї Постанови КМУ №393 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, виходячи із системного аналізу наведених ще правових норм, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що поняття «календарна вислуга років» фактично застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а виключно для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату спірної одноразової грошової допомоги, відповідно до приписів ст.9 Закону України №2262-ХІІ, є наявність «вислуги 10 років і більше».

Крім того, необхідно також звернути увагу й на те, що в ч.2 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше «календарних» років вислуги.

Одночасно слід вказати, що аналогічний правовий висновок з цього спірного питання був викладений і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11.04.2018р. у справі №806/2104/17 та від 24.11.2020р. по справі №822/3008/17.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалося вище, що вислуга років позивача ОСОБА_1 складає у «пільговому» обчисленні - 12 років 11 місяців 13 днів, т.б. вказана в Законі умова про наявність 10-ти і більше років вислуги - дотримана.

Отже, оскільки, згідно із письмовим відзивом на позов, інші підстави для відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні спірної грошової допомоги відсутні, то відповідно, позивач, на думку суду, має право на таку виплату.

Що ж стосується тверджень відповідача про наявність обов`язкової умови для виплати одноразової грошової допомоги вислуги років понад 10 років, саме у календарному обчисленні такої вислуги, то судова колегія, як і окружний суд, вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства.

При цьому, суд також звертає увагу й на те, що Конституційний Суд України вже неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999р. №8-рп/99, від 20.03.2002р. №5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002р. №5-рп/2002).

Як чітко визначено приписами ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

А як передбачено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, як вбачається зі змісту п.п.21,24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02), Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення ст.1 1-го Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (п.74 рішення ЄСПЛ у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

До того ж, ще слід вказати й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Херсонська виправна колонія (№61)» залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16.03.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

І.П. Косцова