Справа № 237/4670/20
Суддя: Кучко Я. Ю.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер справи 237/4670/20
Номер провадження 2-а/237/12/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.21 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кучко Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Махно Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Курахове Мар`їнського району Донецької області справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу прикордонної служби «Дергачі» про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 15 грудня 2020 року начальника ВІПС ВПС «Дергачі» капітаном Няньчурою Олександром Сергійовичем було винесено постанову СхРУ № 074470 від 03 липня 2020 року про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП. Позивач стверджує, що вказана постанова не містить об`єктивних та переконливих відомостей про те, що позивач 15 грудня 2020 року здійснила перетин державного кордону України з тимчасово окупованої території України до РФ через тимчасово недіючий пункт пропуску «Новоазовськ». Вказані обставини особа, яка склала постанову вигадала та внесла до постанови, мотивуючи це тим, що в базах прикордонної служби відсутня інформація про перетин позивачем кордону України в бік РФ. Про порушення порядку перетину кордону України позивачу стало відомо лише після того, як йому вручили другий примірник постанови. Крім того, позивач стверджує, що вона просила надати їй можливість скористатись правовою допомогою адвоката, однак їй було відмовлено та попереджено, що її взагалі не пропустять на територію України. Позивач звертає увагу на те, що а ні постанова, а ні будь-які інші матеріали не містять жодного доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та подав до суду відзив на позовну заяву у якому виклав свої мотиви незгоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815 та вказаний порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та з таких територій. Наказом командувача об`єднаних сил від 31.10.2020 року № 861затверджено перелік контрольних пунктів в`їзду/виїзду для перетинання лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей. Положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено,Ю що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через Державний кордон України після пред`явлення одного з документів , зазначених у статті 2 даного Закону. Своїм розпорядженням від 18.02.2015 року №106-р «Про закриття пунктів пропуску через державний кордон» Кабінет Міністрів України закрив 23 пункти пропуску, зокрема пункт пропуску «Новоазовськ». Таким чином на момент скоєння адміністративного правопорушення позивачем пункт пропуску «Новоазовськ» був закритий та міжнародний рух там припинений, водночас з бази даних Державної прикордонної служби України встановлено відсутність відомостей про виїзд за встановленим порядком з території України.

Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року відкрито провадження в справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, в позовній заяві заявила клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205, 286 КАС України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Належна процедура виявлення адміністративного правопорушення та притягнення винної особи до адміністративної відповідальності передбачає встановлення уповноваженою на те посадовою особою фактичних обставин можливого вчиненого особою діяння, що повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Після цього уповноваженій на те посадовій особі необхідно співставити встановлені та підтверджені доказами фактичні обставини з наявним в КУпАП складами адміністративних правопорушень, тобто встановити чи утворює вчинене особою діяння нормативно визначений склад адміністративного правопорушення.

Вирішуючи питання щодо фактичного вчинення інкримінованих ОСОБА_1 дій суд зазначає наступне.

Як вбачається з копії постанови про накладення адміністративного стягнення серії СхРУ № 074470 начальником ВІПС ВПС «Дергачі» було встановлено, що 15 грудня 2020 року о 05 годині 20 хвилин в пункті пропуску «Гоптівка» на вхід в Україну прикордонним нарядом «Перевірка документів» було виявелно громадянку України ОСОБА_1 , яка пояснила, що вона виїхала до тимчасово окупованої території Доенцької області 19.02.2020 року о 10 годині 15 хвилин через КПВВ «Новотроїцьке» (Бугас), а 14.12.2020 року приблизно о 17 годині 05 хвилин перетнула державний кордон з тимчасово окупованої території України до РФ через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Новоазовськ» в пішому порядку.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, може звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п.2 ч.1 ст. 5 КАС України).

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

На переконання суду в силу вимог ст. 251 КУпАП наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи повинні встановлюватись на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Тягар доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача в силу вимог ч. 2 ст. 78 КАС України.

Таким чином в межах адміністративного судочинства при розгляді справ про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, його дій чи бездіяльності законодавцем встановлено відмінний від усталеного порядок розподілу обов`язку щодо доведення фактичних обставин справи, що знаходить вираження в тому, що саме суб`єкт владних повноважень повинен довести перед судом належними та допустимими доказами наявність в діях позивача інкримінованого йому складу адміністративного правопорушення.

Всупереч зазначеній нормі КАС України відповідач не надав суду жодних доказів на підставі яких ним було встановлено вчинення інкримінованого ОСОБА_1 діяння, а саме факт перетину останньою 14 грудня 2020 року о 17 годині 05 хвилин державного кордону з тимчасово окупованої території України до РФ через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Новоазовськ» в пішому порядку.

Саме по собі описання адміністративного правопорушення в постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення належними та допустимими доказами.

Аналогічні правові позиції висловлені в Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17, від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17.

При цьому суд звертає увагу на те, що з постанови слідує, що єдиним процесуальним джерелом доказу встановлених фактичних обставин при розгляді працівником державної прикордонної служби даної справи є пояснення ОСОБА_1 , яка визнала свою провину у вчиненні інкриміновано їй правопорушення.

В той же час зазначення у постанові про накладення адміністративного стягнення про визнання особою, яка притягається до відповідальності своєї вини не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень про накладення на таку особу стягнення за відсутності інших належних доказів, тому не звільняє посадову особу суб`єкта владних повноважень доводити правомірність прийнятого рішення.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2020 року у справі № 177/525/17.

З огляду на викладене, суд, приходить до висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Стосовно питання щодо відповідності описаних у протоколі про адміністративне правопорушення фактичних обставин справи інкримінованому ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 204-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Отже, вказана норма є бланкетною та відсилає до відповідного нормативного акту, зокрема, наЗакон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до частин 1 та 3статті 12 цього Закону, в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

28.11.2019р. набрав чинності Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженийпостановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019р. № 815 (далі Порядок № 815).

Відповідно до п. 1 Порядку № 815, він визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій.

Дія цього Порядку № 815 поширюється на всіх фізичних та юридичних осіб, які здійснюють такий в`їзд/виїзд і переміщення товарів через контрольні пункти в`їзду-виїзду, контрольні пункти в`їзду-виїзду на залізниці.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 815 (в редакції, чинній на час вчинення адміністративного правопорушення), в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.

Контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду переміщення через лінію розмежування осіб, транспортних засобів та товарів заборонено.

З визначення термінів, викладених в пункті 2 Порядку № 815 вбачається, що контрольний пункт в`їзду/виїзду - це комплекс будівель, спеціальних, інженерних споруд і технічних засобів, розташованих на спеціально визначеній земельній ділянці, де здійснюються заходи контролю в`їзду-виїзду осіб, транспортних засобів та товарів, які переміщуються на тимчасово окуповані території та з таких територій.

Лінія розмежування - умовна лінія на місцевості між тимчасово окупованими територіями та контрольованими територіями, яка проходить по передньому краю передових позицій об`єднаних сил;

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що положення Порядку № 815 визначають правила в`їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та виїзду з них виключно через контрольні пункти, які розташовані на спеціально визначеній земельній ділянці в межах лінії розмежування, при цьому такі контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Таким чином, особа підлягає відповідальності за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП виключно у разі переміщення саме через лінію розмежування поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, на позивача накладено стягнення за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП за перетинання державного кордону через непрацюючий пункт пропуску Новоазовськ до РФ.

Відповідно достатті 1 Закону України «Про державний кордон України», державним кордоном України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Згідно з частинами 1 та 3статті 9 цього Закону, перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Стаття 35 Закону України «Про державний кордон України» передбачає, що особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.

Таким чином, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини справи про перетин державного кордону не утворюють собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, оскільки об`єктивна сторона вказаного правопорушення полягає в недотриманні правил в`їзду/виїзду поза визначеними контрольними пунктами саме через лінію розмежування, а не державного кордону

Так само суд звертає увагу і на допущені працівником Державної прикордонної служби України порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, що знаходить своє об`єктивування в ігноруванні посадовою особою прикордонної служби положень щодо забезпечення права на отримання правової допомоги.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплені ст. 268 КУпАП, якої встановлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_1 від 15.12.2020 року остання ініціювала перед працівником Державної прикордонної служби України питання щодо надання їй часу для тримання допомоги адвоката, таким чином скориставшись наданим їй Конституцією України та галузевим законодавством правом на отримання правової допомоги. Водночас відповідачем не надано жодних доказів з приводу того яким чином було вирішене по суті дане клопотання позивача та не спростовано доводів позивача про відсутність будь-якого реагування з боку працівників прикордонної служби щодо розгляду даного клопотання.

Вказаними діями відповідач порушив права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року по справі №524/9827/16-а.

На підставі вищевикладеного, враховуючи що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження дійсності викладених в постанові про адміністративне правопорушення фактичних обставин справи, приймаючи до уваги той факт, що інкриміноване відповідачу діяння не охоплюється складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, а розгляд справи було здійснено з порушенням закріпленого ст. 59 Конституції України та ст. 268 КУпАП права на отримання правової допомоги суд приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача підлягає скасуванню, а справа закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 243-246, 250, 251, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу прикордонної служби «Дергачі» про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення СхРУ № 074470 від 15 грудня 2020 року, винесену начальником ВІПС (тип А) ВПС «Дергачі» капітаном ОСОБА_2 .

Провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 204-2 КУпАП закрити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області.

Суддя Я.Ю.Кучко