Справа № 174/733/20(2-а/174/9/2020)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2021 року м. Дніпросправа № 174/733/20(2-а/174/9/2020)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року у справі №174/733/20(2-а/174/9/2020) (м. Вільногірськ, суддя першої інстанції Ілюшик І.А.)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

встановив:

06 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, в якому просив суд:

- скасувати постанову серії БАА № 180779 від 17.10.2020 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбачене ч.1 ст.126, ч.5 ст.121 КУпАП, про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 425, 00 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,00 грн.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року у справі №174/733/20(2-а/174/9/2020) позовні вимоги задоволенні.

Скасовано постанову серії БАА № 180779 від 17.10.2020, винесену поліцейським СРПП Верхньодніпровського ВПЖВП ГУНП в Дніпропетровській області старшим сержантом поліції Міняйло Романом Олеговичем про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , судові витрати у виді судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що, відповідно до п.7 ч.1 ст.3 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова особа. Поліцейський СРПП Верхньодніпровського ВПЖВП ГУНП в Дніпропетровській області старший сержант поліції Міняйло Р.О. є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції на основі законодавства та наділений сукупністю прав і обов`язків посадової особи, закріплених за ним у встановленому законом порядку для здійснення покладених на нього функції. Поліцейський СРПП Верхньодніпровського ВПЖВП ГУНП в Дніпропетровській області старший сержант поліції ОСОБА_2 є уповноваженою посадовою особою органу Національної поліції та саме він є належним відповідачем по справі як суб`єкт владних повноважень уповноважений на виконання функцій держави. Таким чином суд першої інстанції помилково дійшов до висновку щодо стягнення судового збору у розмірі 420,40 грн. з неналежного відповідача по справі - головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, оскільки постанову про накладення адміністративного стягнення було складено поліцейським СРПП Верхньодніпровського ВПЖВП ГУНП в Дніпропетровській області старшим сержантом поліції Міняйло Р.О., безпосередньо як посадовою особою суб`єкта владних повноважень. Просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення судового збору з ГУНП відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою інспектора поліції від 17.10.2020 року серії БАА № 180779 документально підтверджено факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП та накладення на нього штрафу в розмірі 425 грн. за те, що він в АДРЕСА_1 , керував автомобілем «Dacia Logan» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , нібито не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії та був не пристебнутий ременем пасивної безпеки, чим порушив п. 2.3 «в» та 2.1 «а» ПДР України, тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, ч.1 ст.126 КУпАП.

Правомірність вказаної постанови є предметом спору, переданого на розгляд суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова у справі не може слугувати носієм доказової інформації, оскільки інформація, відображена в ній, не підтверджена будь-якими засобами доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, інспектор поліції, як суб`єкт владних повноважень, правомірності свого рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не довів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Саме презумпція вини суб`єкта владних повноважень є ознакою, яка відрізняє Кодекс адміністративного судочинства від інших процесуальних законів. Отже, в цьому випадку обов`язок доведення правомірності винесеного службовою особою скаржника рішення покладається саме на нього, як суб`єкта владних повноважень.

Також, згідно зі ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Будь-які сумніви та протиріччя, які виникають при розгляді адміністративного позову про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення суд тлумачить на користь особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, дотримуючись приписів ст. 62 Конституції України.

Щодо стягнення судового збору.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту.

Від імені органів Національної поліції право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідачем у таких справах про адміністративні правопорушення є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення посадові особи відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органу, який уповноважений такі стягнення накладати.

Відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Таким чином судом першої інстанції правомірно поклав судові витрати на відповідача - Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області

Аналогічна правова позиція у подібних відносинах, висловлена у постанові Верховного Суду у справі № 742/2298/17 від 17.09.2020.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи викладені, в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, яким при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, а висновки щодо встановлених обставин і правові наслідки є вірними, а тому немає підстав для його скасування.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року у справі №174/733/20(2-а/174/9/2020) залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко