Справа № 640/23269/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року м. Київ № 640/23269/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (надалі - відповідач, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області) з позовними вимогами про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено, що ОСОБА_1 проживає на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , працює в м. Києві відповідно до дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства №47289, має дружину, з якою перебуває у цивільному шлюбі без реєстрації, та доньку, які є громадянами України.

У лютому 2019 року позивачем подано заяву відповідачу про надання дозволу на імміграцію та відповідний перелік документів, передбачений положеннями підпунктами 10,11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок № 1983. Підставою надання дозволу позивачем зазначено пункт 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, що є батьком громадянки України.

Рішенням відповідача від 17 жовтня 2019 року №326 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» (через зазначення свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів). Зазначене рішення позивач вважає протиправним та просить його скасувати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року відкрито провадження у справі №640/23269/19, визначено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем 04 лютого 2020 року подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що заяві про надання дозволу на імміграцію позивачем вказано інформацію про адресу проживання: АДРЕСА_1 , однак, проведеною перевіркою встановлено, що за вказаною адресою позивач фактично не проживає, у зв`язку з чим встановлено, що надана заявником інформація є свідомо неправдивою. Враховуючи зазначене, відповідач вважає правомірним рішення №326 від 17 жовтня 2019 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію. У задоволенні позову відповідач просить відмовити.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються нормами Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III (далі - Закон №2491-III) та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону Україну «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом №2491-III.

Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно із статтею 6 Закону №2491-ІІІ Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Статтею 9 Закону №2491-ІІІ встановлено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за згодою власника житла - ОСОБА_2 .

Позивачем 06 лютого 2019 року подано до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області заяву про надання дозволу на імміграцію та надано відповідний перелік документів, передбачений положеннями підпунктами 10,11 Порядку №1983.

У поданих документах позивачем зазначено адресу фактичного постійного проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачем зазначено, що за результатами проведеної перевірки, за надісланим запитом, працівниками Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що за вказаною адресою позивач не проживає, у зв`язку з чим, зазначення недостовірної адреси проживання є поданням свідомо неправдивих відомостей.

Вказані обставини стали підставою для прийняття відповідачем рішення №326 від 17 жовтня 2019 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, єдиною підставою для прийняття оскаржуваного рішення стала проведена Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області перевірка місця проживання позивача та висновок про надання ОСОБА_1 неправдивих відомостей про місце проживання.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що висновки інспекторів Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 17 жовтня 2019 року ґрунтуються на тому, що у момент проведення перевірки ОСОБА_1 не був присутнім за вище вказаною адресою. До висновку долучено два фотознімки, на яких відображено двері під`їзду будинку та інформаційна табличка з написом: проспект Маяковського, 69 .

Водночас, ті обставини, що ОСОБА_1 не знаходився за адресою проживання у момент перевірки та надані фотознімки підтверджують лише обставини виходу інспекторів за зазначеною адресою, але не свідчать про те, що ОСОБА_1 надав неправдиві відомості про своє місце проживання.

Як вбачається з поданих позивачем документів разом із заявою про надання дозволу на імміграцію, ОСОБА_1 надано визначені законодавством документи, що відповідач не заперечував. У заяві позивачем вказано адресу проживання: АДРЕСА_1 .

Проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою з 25 вересня 2017 року підтверджується довідкою відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА у м. Києві від 28 січня 2019 року №36807653.

Зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 перебуває у шлюбі, відповідно до свідоцтва про шлюб від 24.12.2019 НОМЕР_3 та має спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (у свідоцтві про народження, виданого уповноваженим органом Сполучених Штатів Америки, ОСОБА_1 зазначений батьком дитини).

Враховуючи наведені обставини, висновки відповідача про надання свідомо неправдивих відомостей про адресу та місце проживання є передчасними та належно не перевіреними.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання та її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 6 зазначеного закону визначено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено: у прикордонній смузі; на територіях військових об`єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на приватних земельних ділянках; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на тимчасово окупованих територіях.

Свобода пересування обмежується щодо: осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового.

Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Доказів того, що ОСОБА_1 встановлювалися обмеження вільного пересування територією України до матеріалів справи не надано.

Статтею 10 Закону №2491-ІІІ визначено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, зокрема дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Виходячи з встановлених у справі обставин, підстав, передбачених статтею 10 Закону №2491-ІІІ для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну не вбачається, а обставини зазначення свідомо неправдивих відомостей щодо адреси проживання недоведені відповідачем упродовж розгляду даної справи.

Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність ознак протиправності в оскаржуваному рішенні Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 17 жовтня 2019 року №326, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» (через зазначення свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів), у зв`язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки стосуються надання такого дозволу є дискреційними повноваженнями Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області.

В даному випадку, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 лютого 2019 року про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Відповідно до положень статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру позовних вимог.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 17 жовтня 2019 року №326 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» від 06 лютого 2019 року з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, адреса: 02222, м. Київ, вул. Драйзера, 22, .

Суддя Н.М. Клименчук