Справа № 420/4781/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року справа №420/4781/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 р. (повний текст рішення складено 21 жовтня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 420/4781/20 (головуючий І інстанції суддя Смагар С.В.) за позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, стягнення шкоди у розмірі 537 094 грн. 40 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 04.06.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати його дії щодо втрати бінокулярного тепловізійного приладу «ELCAN FHANTON IR XR» № 5273 протиправними; стягнути з відповідача на користь позивача шкоду в розмірі 537 094 грн. 40 коп.; стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 1-7).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 р. у справі № 420/4781/20 у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, стягнення шкоди у розмірі 537094 грн. 40 коп. відмовлено повністю (а.с. 112-115).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що ОСОБА_1 не був підлеглим командира військової частини НОМЕР_1 , а тому командир не мав права видавати наказ про притягнення його до матеріальної відповідальності. Крім того, командир військової частини НОМЕР_1 не мав можливості відповідно до п. 25 Положення № 243 утримувати з відповідача кошти, оскільки грошове забезпечення відповідач отримував в Окремому відділі внутрішньої безпеки по Південному регіональному управлінню (м. Одеса).

Також апелянт зазначає, що дія Інструкції ЗСУ не поширюється на Державну прикордонну службу України, службові розслідування в Держприкордонслужбі проводяться у відповідності до Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 лютого 2005 року № 111.

Вважає, що суд помилково встановив порушення порядку проведення службового розслідування відповідно до Положення № 243 та Інструкції ЗСУ.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку не наведення обґрунтування про притягнення відповідача до підвищеної матеріальної відповідальності, оскільки неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків через недбале ставлення до них, ним було втрачено тепловізор, що характеризується як необережність. Тобто, для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності наявні всі підстави.

Відповідачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року у справі № 815/449/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Начальника Ізмаїльського Прикордонного загону Зуба Володимира Петровича, Першого заступника Начальника Ізмаїльського Прикордонного загону Лесюкевича Максима Васильовича, Ізмаїльського Прикордонного загону про визнання протиправними дій, скасування наказів від 22 грудня 2015 року № 1649-АГ та від 29 грудня 2015 року № 1713-АГ відмовлено повністю. Постанова набрала законної сили 14 грудня 2016 року (а.с. 21-25).

Вказаною постановою Одеського окружного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року у справі № 815/449/16 було встановлено наступне.

«19 грудня 2015 року близько о 16 годині 00 хвилин лейтенант ОСОБА_1 , знаходячись у місті Ізмаїл отримав усне завдання у телефонному режимі від свого безпосереднього керівника майора ОСОБА_2 начальника відділу внутрішньої безпеки по Ізмаїльському Прикордонному загону, відбути до міста Болград та отримати від начальника ВПС м. Болград майора ОСОБА_3 . військове майно - тепловізор Phantom Ir № 5273.

Прибувши до місця знаходження відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », позивач зустрівся з майором ОСОБА_3 у службовому кабінеті останнього та отримав вказаний тепловізор, про що ОСОБА_3 зроблено відповідний запис у Книзі обліку спеціальних засобів та інженерно-технічного майна, виданих у тимчасове користування або прийнятих на зберігання.

Як зазначає позивач, 20 грудня 2015 року ОСОБА_1 прибув близько о 01 годині 05 хвилин на територію Ізмаїльського Прикордонного закону (В/Ч1474) та залишив отриманий у місті Болград пакет разом з його вмістом у кабінеті майора ОСОБА_2 , після чого о 01 годині 10 хвилин позивач залишив територію загону. В подальшому, 20 грудня 2015 року, знаходячись по службових цілях у Ренійському районі Одеської області, позивач доповів у телефонному режимі майору ОСОБА_2 про факт доставки тепловізора та близько о 17 годині 00 хвилин позивачем отримано від майора ОСОБА_2 вказівку забрати тепловізор із його кабінету для передачі останньому на території міста Ізмаїл, проте, прибувши о 17 годині 30 хвилин до кабінету, позивач виявив відсутність вказаного тепловізора, про що невідкладно повідомив майора ОСОБА_2

22 грудня 2015 року майор ОСОБА_2 звернувся до Начальника Ізмаїльського Прикордонного загону Зуба В.П. із листом-повідомленням щодо втрати лейтенантом ОСОБА_1 бінокулярного тепловізійного засобу Phantom Ir № 5273 та наказом № 1649-АГ начальника Ізмаїльського Прикордонного загону Зуба В.П. призначено службове розслідування по факту втрати військового майна - тепловізора марки «Elkan Phantom Ir Xr», результати якого згідно висновку № 300 від 26 грудня 2015 року затверджені наказом від 29 грудня 2015 року № 1713-АГ по факту втрати військового майна (тепловізора марки «Elkan Phantom Ir Xr»).

Так, комісія з розслідування прийшла до висновків, що: факт отримання тепловізору ОСОБА_1 у відділі прикордонної служби «Болгрод» підтверджено; факт прибуття лейтенанта ОСОБА_1 20 грудня 2015 року о 01 годині 07 хвилин до управління прикордонного загону підтверджено; факт проносу тепловізору позивачем на територію управління прикордонного загону у нічний час підтвердити неможливо; факт несанкціонованого всткриття службового приміщення відділення внутрішньої безпеки після виходу лейтенанта ОСОБА_1 з території військової частини до його прибуття 20 грудня 2015 року не підтвердився; факт втрати тепловізора марки «Elkan Phantom Ir Xr» №5273 був допущений лейтенантом ОСОБА_1 . Дані факти викладені у висновку службового розслідування по факту втрати тепловізору № 5273 від 26 грудня 2015 року» (а.с. 24).

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами першої та апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що 12 січня 2016 року Військовою прокуратурою Білгород-Дністровського гарнізону внесені відомості до ЄДСР під № 0000005 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 413 КК України відносно відповідача, про що свідчить лист прокуратури від 4 травня 2016 року № 1416 (а.с. 30).

Постановою Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України від 29 грудня 2016 року було перекваліфіковане кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 413 КК України на частину 3 статті 425 КК України у кримінальному провадженні № 0000005 (а.с. 31-34).

Постановою Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України від 29 грудня 2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄДСР за № 0000005 від 12 січня 2016 року, закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (а.с. 35-38).

Спірним питанням цієї справи є наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди в розмірі 537 094 грн. 40 коп.

За унормуванням ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 розділу І Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (який був чинний на момент виникнення спірних відносин, далі - Положення № 243/95-ВР) визначено, що воно регулює підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

За приписами абзацу 1 пункту 2 розділу І Положення № 243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Абзацом 2 пункту 2 розділу І Положення № 243/95-ВР встановлено, що військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

У випадках, передбачених пунктом 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу І Положення № 243/95-ВР здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна.

Пунктом 3 розділу І Положення № 243/95-ВР занотовано, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

За правилами пункту 13 розділу ІІІ Положення № 243/95-ВР військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2-10-кратному розмірі вартості цього майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України (п. 14 розділу ІІІ Положення № 243/95-ВР).

За приписами пункту 17 розділу IV Положення № 243/95-ВР командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) Військової частини.

У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.

За правилами абз. 2 п. 18 розділу IV Положення № 243/95-ВР розслідування проводиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.

Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця або військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування (абзац 3 пункту 18 розділу IV Положення № 243/95-ВР).

За правилами пункту 19 розділу IV Положення № 243/95-ВР розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.

Згідно з пунктом 21 розділу IV Положення № 243/95-ВР у висновку розслідування викладаються факти, встановлені відповідно до вимог пунктів 3 і 19 цього Положення, та пропозиції про притягнення винної особи (винних осіб) до обмеженої, повної чи підвищеної матеріальної відповідальності, а в разі необхідності - обґрунтування можливості зменшення суми, що підлягає стягненню з винного для відшкодування заподіяної шкоди.

Пунктом 22 розділу IV Положення № 243/95-ВР визначено, що військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані, які притягаються до матеріальної відповідальності, ознайомлюються з матеріалами розслідування, про що у висновках робиться відповідний запис. Вони мають право подавати свої заперечення та клопотання на ім`я командира (начальника) військової частини.

Командир (начальник) Військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) Військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню (пункт 23 розділу IV Положення № 243/95-ВР).

За змістом абзацу 1 пункту 25 розділу IV Положення № 243/95-ВР утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди провадиться щомісячно у розмірі 20 відсотків, а у разі відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок розкрадання, умисного пошкодження військового майна, - у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення (заробітку).

У разі, якщо з грошового забезпечення (заробітку) провадяться інші передбачені законом утримання, то загальний розмір усіх утримань не може перевищувати 50 відсотків місячного грошового забезпечення (заробітку). Порядок і черговість стягнення в цих випадках визначаються відповідно до чинного законодавства (абзац 2 пункту 25 розділу IV Положення № 243/95-ВР).

Підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування за фактами невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцями своїх службових обов`язків, порушення військової дисципліни, порядку несення служби або громадського порядку. визначені Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України 14.02.2005 № 111 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2005 року за № 261/10541) (далі Інструкція № 111).

Пунктом 5 Інструкції № 111 встановлено, що рішення про проведення службового розслідування приймається начальником (командиром), який має право видавати письмові накази та притягати підлеглого військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

З п. 12 Інструкції № 111 вбачається: службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення начальником (командиром).

У необхідних випадках цей термін може бути продовжено посадовою особою, якою призначено розслідування, або старшим начальником, але не більше як на один місяць. Рішення про продовження терміну розслідування оформляється письмовим наказом.

За правилами п. 16 Інструкції № 111 розслідування та його результати оформляються письмово. За погодженням з особами, які опитуються, їх пояснення можуть фіксуватися технічними засобами. Такі пояснення оформляються надалі в письмовому вигляді і підписуються опитуваним.

За унормуванням п. 17 Інструкції № 111 розслідування має встановити: наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії або бездіяльність військовослужбовця, який вчинив правопорушення; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів та керівних документів або посадових інструкцій, які було порушено; ступінь провини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму провини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.

За результатами службового розслідування складається висновок, у якому, крім положень, визначених пунктом 17 цієї Інструкції, обов`язково зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; підстави службового розслідування; час, місце, суть порушення; які вимоги законів чи інших нормативно-правових актів та керівних документів або посадових інструкцій, які було порушено кожним із військовослужбовців; обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення; висновок щодо наявності чи відсутності в діянні військовослужбовця складу дисциплінарного правопорушення та в чому воно (за наявності такого) полягало; пропозиції щодо притягнення винних осіб до відповідальності правами відповідного начальника (командира) без зазначення конкретного виду стягнення; інші заходи, які пропонується здійснити для усунення причин правопорушення та умов, що йому сприяли; дата складання висновку.

Висновки щодо допущених військовослужбовцем порушень в обов`язковому порядку повинні підтверджуватися посиланнями на наявні докази (п. 18 Інструкції № 111).

Пункт 19 Інструкції № 111 окреслює, що висновок службового розслідування підписується особою (особами), якою (якими) воно проводилося. Кожен учасник розслідування має право письмово викласти свою окрему думку, яка додається до висновку.

Пунктами 20, 21 Інструкції № 111 визначено, що перед поданням висновку службового розслідування для затвердження посадовій особі, яка призначила розслідування, в обов`язковому порядку здійснюється його правова оцінка старшим юрисконсультом (посадовою особою юридичної служби, управління правового забезпечення) органу Державної прикордонної служби України.

Якщо юрист погоджується з висновком службового розслідування, він візує його, поставивши свій підпис нижче підписів осіб, які проводили розслідування. Якщо юрист не погоджується з висновком службового розслідування, він надає свої письмові заперечення, які долучаються до матеріалів розслідування.

Після здійснення правової оцінки висновок службового розслідування посадовою особою, яка проводила розслідування, подається на розгляд начальникові (командиру), який призначив це розслідування. До висновку додаються усі матеріали розслідування (у тому числі, за наявності, і заперечення юриста).

Накладати на військовослужбовців дисциплінарні стягнення мають право лише їхні прямі начальники (п. 23 Інструкції № 111).

Начальник (командир), який призначив службове розслідування, у 10-денний строк розглядає висновок та всі інші матеріали службового розслідування. Якщо розслідування проведено повно, всебічно й об`єктивно, а пропозиції щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідають вимогам чинного законодавства, начальник (командир) затверджує його (пункт 24).

В пункті 2 розділу «Загальні питання» Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 2000 року № 748 (в редакції станом на 19 листопада 2012 року, далі - Положення № 748) визначено поняття інвентаризації військового майна - перевірка інвентаризаційною комісією фактичної наявності, кількості, якісного стану (категорійності) і комплектності військового майна у підрозділах, на складах, в їдальнях, в парках, майстернях та на інших об`єктах військового (корабельного) господарства, а також звіряння отриманих результатів з даними книг або карток обліку матеріальних цінностей, звітів, службових листів тощо (далі - облікові документи). Нестача військового майна визначена, як перевищення кількісних показників обсягу військового майна за даними облікових документів над даними про його фактичну наявність, установленими під час інвентаризації.

Пунктом 23 Положення № 243/95-ВР передбачено, що командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до відома винної особи (винних осіб) під розписку. Наказ може бути оскаржено вищому командиру (начальнику) в порядку, встановленому Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. У разі, коли у місячний термін з дня закінчення розслідування винну особу до матеріальної відповідальності не притягнуто, відшкодування заподіяної державі шкоди провадиться шляхом подання позову до відповідного суду.

Як правильно було встановлено судом та не спростовано позивачем, наказ про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності та стягнення відповідних сум з нього не приймався.

Твердження апелянта стосовно наявності підстав для відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку, оскільки відповідне рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби є помилковими та такими, що не містять в собі правового підґрунтя. Тим більше, що службове розслідування було завершено 26 грудня 2015 року, у той час як відповідач був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України 27 червня 2019 року.

Окрім того, як вже зазначалось раніше, 22 грудня 2015 року майор ОСОБА_2 звернувся до Начальника Ізмаїльського Прикордонного загону Зуба В.П. із листом-повідомленням щодо втрати лейтенантом ОСОБА_1 бінокулярного тепловізійного засобу Phantom Ir № 5273.

Наказом № 1649-АГ Начальником Ізмаїльського Прикордонного загону ОСОБА_4 призначено службове розслідування по факту втрати військового майна - тепловізора марки «Elkan Phantom Ir Xr», результати якого згідно висновку № 300 від 26 грудня 2015 року затверджені наказом від 29 грудня 2015 року № 1713-АГ щодо затвердження результатів (висновків) службового розслідування по факту втрати військового майна (тепловізора марки «Elkan Phantom Ir Xr»).

Так, комісія з розслідування прийшла до висновків, що: факт отримання тепловізору ОСОБА_1 у відділі прикордонної служби «Болгрод» підтверджено; факт прибуття лейтенанта ОСОБА_1 20 грудня 2015 року о 01 годині 07 хвилин до управління прикордонного загону підтверджено; факт проносу тепловізору позивачем на територію управління прикордонного загону у нічний час підтвердити неможливо; факт несанкціонованого всткриття службового приміщення відділення внутрішньої безпеки після виходу лейтенанта ОСОБА_1 з території військової частини до його прибуття 20 грудня 2015 року не підтвердився; факт втрати тепловізора марки «Elkan Phantom Ir Xr» №5273 був допущений лейтенантом ОСОБА_1 . Дані факти викладені у висновку службового розслідування по факту втрати теплові зору № 5273 від 26 грудня 2015 року.». (а.с. 24).

Наведене свідчить, що службовим розслідуванням фактично не встановлено, що втрата майна сталася з вини відповідача та не зазначено в результаті яких саме дій відповідача завдано шкоду військовому майну (розкрадання, пошкодження, втратою чи незаконним використанням цього майна, погіршенням або зниженням його цінності тощо).

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не дотримано наведеної норми КАС України та не надано доказів підтверджуючих вину відповідача у нестачі військового майна, як не доведено і завдання відповідачем прямої дійсної шкоди, як того вимагають приписи пункту 3 Положення № 243/95-ВР, не доведено, що поведінка відповідача була протиправною та перебувала у причинному зв`язку з настанням шкоди. Також позивачем не встановлено форму вини позивача (умисна чи з необережності), від визначення якої відповідно до приписів Положення № 243-95-ВР залежить вид матеріальної відповідальності (обмежена, повна чи підвищена).

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд першої інстанції неправомірно послався на положення Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 15 березня 2004 року № 82, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 березня 2004 року за № 385/8984.

Дійсно, застосування в даному випадку положень Інструкції № 82 є недоречним. Але, як було встановлено судом, положення Інструкції № 111 стосовно обставин даної справи є тотожними з положеннями Інструкції № 82 і помилкове посилання на неї суду першої інстанції не є вирішальним у даній справі, і не порушує права сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На переконання колегії суддів, позивач взагалі не обґрунтував підстав притягнення позивача до підвищеної матеріальної відповідальності, у той час як Положенням № 243/95-ВР передбачено як підвищену, так повну та обмежену матеріальну відповідальність.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів також враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 420/4781/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв