Справа № 320/1745/19
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2020 року №320/1745/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Шрамко Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту захисту економіки Національної поліції України

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки - протиправними;

- зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік у кількості 1- день, невикористану додаткову оплачувану відпустку за стаж служби у поліції понад 8 років у кількості 4 дні, невикористану додаткову оплачувану відпустку за стаж служби у поліції понад 9 років у кількості 4 дні, невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку учасникам бойових дій за 2017 рік у кількості 14 днів;

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 22 серпня 2017 року він проходив службу в поліції на посаді оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві та сфері інфраструктури управління захисту економіки в Луганській області.

Наказом від 22 травня 2018 року №111о/с позивача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 26 травня 2018 року з виплатою компенсації за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році.

Проте, за твердженнями позивача, йому відповідачем протиправно не виплачено компенсацію за всі дні щорічної відпустки, а саме, щорічної чергової оплачуваної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки учасникам бойових дій за 2017 рік, у зв`язку з чим 10 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про виплату йому грошової компенсації, у відповідь на яку листом від 19 грудня 2018 року відповідач відмовив у її задоволенні.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивача було прийнято на службу в органи поліції з 22 серпня 2017 року, а наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 22 травня 2018 року №111о/с позивача з 26 травня 2018 року звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з виплатою компенсації за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році.

Компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік позивачу не виплачено, за доводами представника відповідача, з огляду на те, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення, сам наказ позивачем не оскаржується, а тому вимога про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку без внесення відповідних змін до наказу про звільнення є передчасною.

Крім того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що вислуга років позивача станом на 31 грудня 2017 року становить 8 років 11 місяців 29 днів, позивачу при звільненні виплачено всі належні йому суми за невикористані дні оплачуваних відпусток.

Розрахунок діб невикористаних відпусток було розраховано, як зазначає представник відповідача, виходячи з фактично відпрацьованого позивачем періоду в 2017 році, а саме, з 22 серпня 2017 року по 31 грудня 2017 року з урахуванням вислуги років (щодо обчислення додаткової відпустки) відповідно до вимог частини 4 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію».

На думку представника відповідача, позивач помилково вважає, що в нього наявне право на 04 доби додаткової відпустки, оскільки останнім не застосовано принцип «пропорційності» та не враховано, що фактично його вислуга станом на 31 грудня 2017 року становить не 09 років, а 08 років 11 місяців 29 днів.

Повних 8 років вислуги дає право за нормами частини 3 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» на 03 календарних дні додаткової відпустки у 2017 році за повний відпрацьований рік, в той же час, оскільки позивачем відпрацьовано повних чотири місяці, як вважає представник відповідача, позивач має право на 01 календарний день додаткової відпустки за фактично відпрацьований час.

Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено право поліцейського на компенсацію лише за щорічну відпустку, не використану в році звільнення.

Також, представник відповідача послався на те, що позивачем не конкретизовано, за невідбуту в яких саме роках додаткову оплачувану відпустку він просить виплатити компенсацію та не наведено розрахунку сум компенсацій за відповідний вид відпустки.

Стосовно виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки учасника бойових дій за 2017 рік у кількості 14 днів, представник відповідача послався на те, що дана відпустка надається за календарний рік та має бути використана працівником протягом цього року, що, на думку представника відповідача, свідчить про те, що перенесення цієї відпустки на наступний рік не допускається.

Більш того, представник відповідача зазначив, що відпустка учасникам бойових дій є додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати та не відноситься до переліку щорічних відпусток, тому не підпадає під дію статті 24 Закону України «Про відпустки», що свідчить про відсутність у позивача права на отримання грошової компенсації в разі, якщо її не було використано.

Не погоджуючись з доводами представника відповідача, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву послався на те, що він не оскаржує сам наказ про своє звільнення, а тому не вбачає підстав для внесення в нього змін, навпаки, він не погоджується з діями відповідача щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, зокрема, щодо відмови у виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток.

Більш того, позивач наполягав на тому, що ним не використані основна оплачувана відпустка за 2017 рік, додаткові відпустки за стаж служби у поліції понад 8 років та понад 9 років, додаткова оплачувана відпустка учасника бойових дій за 2017 рік, які є щорічними.

Заперечуючи проти доводів, викладених позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву, представник відповідача у запереченнях на відповідь на позовну заяву послався на те, що у своєму зверненні до Департаменту позивач просив компенсацію за невикористані дні відпусток лише за 2017 рік та не просив виплатити компенсацію за невідбуті відпустки у 2018 році, тому, як вважає представник відповідача, за умови не оскарження наказу про звільнення, спірні правовідносини з приводу компенсації за невикористані відпустки у 2018 році відсутні. Інші обгрунтування заперечень проти доводів, викладених у відповіді на відзив на позовну заяву є аналогічними тим, що були викладені представником відповідача у самому відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року матеріали адміністративної справи №320/1745/19 передані за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2019 року для розгляду адміністративної справи №320/1745/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Шрамко Ю.Т.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до наданої суду копії витягу з наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України (по особовому складу) від 22 серпня 2017 року №264 о/с ОСОБА_1 відповідно до частини 2 статті 47, частини 1 статті 49, статті 52 та частини 1 статті 56 Закону України «Про Національну поліцію» прийнято на службу в поліцію за конкурсом та призначено оперуповноваженим відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві та сфері інфраструктури управління захисту економіки в Луганській області.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією витягу з наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України (по особовому складу) від 22 травня 2018 року №111 о/с ОСОБА_1 відповідно до пункту 7 (власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 26 травня 2018 року з виплатою компенсації за 10 діб щорічної чергової основної відпустки та 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році. У наказі також зазначено, що станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 09 років 04 місяці 24 дні.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 Головним управлінням Національної поліції в Луганській області 04 лютого 2016 року видано посвідчення серії НОМЕР_1 , в якому зазначено, що він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки від 11 липня 2019 року ОСОБА_1 за період проходження служби з 22 серпня 2017 року по 26 травня 2018 року не звертався до керівництва Департаменту щодо надання йому відпусток за 2017 рік. Невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік становить 10 діб, додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік - 1 доба, відпустка як учаснику бойових дій у 2017 році не надавалась. Вислуга станом на 31 грудня 2017 року - 08 років 11 місяців 29 днів.

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту захисту економіки Національної поліції України з заявою, в якій просив у тому числі виплатити йому компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки (щорічної чергової оплачуваної відпустки, щорічної оплачуваної відпустки, додаткової відпустки учасника бойових дій) за 2017 рік та надати інформацію про невикористані ним дні цих відпусток у 2017 році.

Листом від 19 грудня 2018 року №щ66оп Департамент захисту економіки Національної поліції України повідомив ОСОБА_1 про виплату йому компенсації лише за фактично відпрацьований час у 2018 році та неможливість виплати грошової компенсації за невикористану відпустку у 2017 році.

16 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту захисту економіки Національної поліції України з запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати йому інформацію про невикористані ним дні щорічної чергової оплачуваної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки учасникам бойових дій за 2017 рік.

Листом від 21 січня 2019 року №7зі Департамент економіки захисту Національної поліції України повідомив ОСОБА_1 про те, що за період проходження ним служби в Департаменті з 22 серпня 2017 року по 26 травня 2018 року відпустки йому не надавались.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача про відмову у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік у кількості 10 днів та зобов`язання її виплатити, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною 1 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі по тексту - Закон України від 02.07.2015 №580-VIII) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Наведене в сукупності свідчить, що поліцейський реалізує гарантоване право на відпочинок в тому числі шляхом використання чергової щорічної оплачуваної відпустки.

У відповідності до частини 2 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. (частини 3, 4 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII).

Частиною 7 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII передбачено, що чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Проте, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частини 8, 11 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі по тексту - Порядок №260), передбачено, що невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до частини 9 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Згідно частини 10 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що відповідач виходить з хибного тлумачення норм законодавства, зазначаючи про відсутність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2017 рік, оскільки, як вже зазначалось судом, право працюючої особи на відпочинок у вигляді щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України, тобто, позивача не може бути позбавлено такого права, а Законом України «Про Національну поліцію» лише врегульовано порядок надання відпусток поліцейським.

При цьому, суд наголошує, що нормами чинного законодавства, зокрема, Закону України від 02.07.2015 №580-VIII не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка може бути не використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він вже отримав в попередньому календарного році, використати таке право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Тобто, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що такий є роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках.

За таких обставин, вимоги частини 10 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII та пункт 8 розділу III Порядку №260, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, на переконання суду, слід розуміти, як право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.

При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, що в даному випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, а саме Закону України «Про Національну поліцію, оскільки цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Оскільки Законом України від 02.07.2015 №580-VIII та Порядком №260 не врегульовано питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо зобов`язання виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 роки підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі по тексту - Порядок №100), попередньо встановивши кількість днів невикористаної відпустки.

Більш того, згідно частини 1 статі 83 Кодексу законів про працю України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 Кодексу законів про працю України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року №804/3722/17.

Так, як вже було зазначено судом, згідно частини 4 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в межах спірних правовідносин вступив на службу в органи поліції 22 серпня 2017 року, з урахуванням вимог частини 4 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII, обчислення тривалості щорічної основної відпустки у 2017 році починається з 01 вересня 2017 року. При цьому, одна дванадцята частина відпустки складає 2,5 дні за кожен повний місяць (30 календарних днів/12= 2,5 календарні дні).

Таким чином, кількість днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки позивача у 2017 році складає 10 календарних днів (2,5 календарних дні*4 повних місяці служби).

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів на спростування доводів позивача в частині кількості днів не використаної щорічної відпустки.

Враховуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 10 календарних днів, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті такої грошової компенсації та зобов`язанні її виплати.

При цьому, зважаючи на те, що вказана сума грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік не нарахована відповідачем, суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про доцільність виходу за межі позовних вимог, окрім зобов`язання виплатити суму вказаної вище грошової компенсації, зобов`язати відповідача нарахувати цю суму.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті та зобов`язанні виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за стаж служби в поліції 8 років - 4 календарні дні та за стаж служби в поліції 9 років - 4 календарні дні, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено судом, згідно частини 3 статті 93 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Суд зауважує, що тривалість додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби законодавець не пов`язує з фактично відпрацьованим часом поліцейського, а, навпаки, пов`язує такий вид додаткової відпустки з наявністю стажу служби з досягнення п`ятирічного стажу служби.

У зв`язку з чим, відповідач помилково застосував пропорційність кількості відпрацьованого часу до обчислення календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби, чим фактично порушив право позивача на відпустку, гарантоване Конституцією України.

Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що станом на 31 грудня 2017 року позивач мав стаж служби в органах поліції 8 років 11 місяців та 29 днів, відповідно, останній мав право на 4 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за 8-річний стаж служби поліцейського (за стаж 5 років - 1 календарний день, 6 років - 1 календарний день, 7 років - 1 календарний день та 8 років - 1 календарний день).

Більш того, матеріалами справи підтверджується, що станом на день звільнення позивача зі служби в органах поліції його стаж складав 9 років 04 місяці 24 дні, що, в свою чергу, дозволяє дійти висновку про те, що останній мав право на 5 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 9-річний стаж служби поліцейського.

При цьому, позивачу нараховано та виплачено, як свідчать матеріали справи, лише за 1 календарний день такої відпустки, тобто, відповідачем при обчисленні тривалості відпустки протиправно застосовано пропорційність фактично відпрацьованому часу, оскільки право на такий вид відпустки позивач набуває виключно у разі досягнення стажу служби, а тому, відповідач має нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію ще за 4 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за 9-річний стаж служби поліцейського.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість цих позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

В той же час, суд вважає за необхідне й у цьому разі вийти за межі позовних вимог відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язати відповідача, з-поміж іншого, нарахувати суму грошової компенсації за 4 календарні дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за 8-річний стаж служби поліцейського та за 4 календарні дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за 9-річний стаж служби поліцейського.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку учаснику бойових дій за 2017 рік у кількості 14 днів, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Водночас, згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі по тексту - Закон України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту - Закон України від 05.11.1996 № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти задоволення позовних вимог в цій частині, відповідач зазначає про те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, не є видом відпустки який надається щорічно.

Проте, аналізуючи положення чинного законодавства, суд вважає таке твердження помилковим, з огляду на зміст пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ, відповідно до якого державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що пунктом 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, положеннями абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР та статтею 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ.

В даному випадку, суд зазначає про те, що положення Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

На переконання суду, в рамках цих позовних вимог, пріорітетному застосуванню підлягають саме норми Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

У зв`язку з чим, суд погоджується з позицією позивача щодо наявності в останнього права на грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність правових підстав для їх задоволення.

Між тим, оскільки судом встановлено, що вказана грошова компенсація також не була нарахована відповідачем, тому, з урахуванням норм частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача, окрім іншого, нарахувати вказану суму грошової компенсації у розмірах, встановлених законом.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення, суд виходить з наступного.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України «Регулювання трудових відносин» визначає: «Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами».

Приписами статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За приписами частини 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вже було зазначено судом, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII, який набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі по тексту - Порядок № 988) та Порядком №260.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дозволяють суду дійти висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейським, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином до спірних правовідносин мають бути застосовані положення частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 23 Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що керівники бюджетних установ утримують численність працівників, військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ кошторисах.

Аналогічна норма закріплена у пункті 7 Розділу І Порядку № 260, відповідно до якого грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Пунктом 13 Розділу І Порядку № 260 виплата грошового забезпечення поліцейським здійснюється щомісяця в останній день місяця за поточний місяць.

Частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі по тексту - Закон України від 24.03.1995 № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина 1 статті 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина 2 статті 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина 3 статті 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР).

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 823/1490/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 808/3625/17.

Так, під час розгляду даної адміністративної справи було встановлено, що відповідачем оспорювалось право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток, відповідно, вказані компенсації не були нараховані позивачу в день його звільнення.

Натомість, саме під час розгляду даної справи судом було встановлено право позивача на отримання таких грошових компенсацій та, в свою чергу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їх позивачу.

Тобто, станом на день вирішення цих позовних вимог не відбулось остаточного розрахунку з позивачем у день його звільнення зі служби в поліції.

Так, згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відтак, оскільки у день звільнення позивача, виплата всіх належних йому сум відповідачем повністю не була проведена, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має розраховуватись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В матеріалах справи містяться розрахункові листи за період з 22 серпня 2017 року по 26 травня 2018 року із зазначенням розміру, виду та складових грошового забезпечення.

Так, у березні 2018 року позивачу нараховано грошове забезпечення у 15431,61 грн., а у квітні 2018 року 12619,89 грн.

Кількість календарних днів у березні 2018 року - 31, у квітні 2018 року - 30 календарних днів.

Суд зауважує, що при обчисленні середньої заробітної плати поліцейських згідно вимог чинного законодавства враховуються не робочі дні, а календарні.

За таких підстав, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 459,86 грн. (28051,50 грн. (15431,61 грн.+12619,89 грн.)/2 місяці (61 календарний день у березні та квітні 2018 року) = 459,86 грн.).

Згідно наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 22 травня 2018 року №111 о/с «По особовому складу» днем звільнення позивача є 26 травня 2018 року, який в силу вимог частини 3 статті 77 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII, є останнім днем служби в поліції.

Тобто, періодом нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні є період з 28 травня 2018 року (понеділок) по 30 червня 2020 року, який становить 764 календарних днів (217 календарних днів у 2018 році, 365 календарних днів у 2019 році, 182 календарні дні у 2020 році).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 351 333, 04 грн. (459,86 грн.*764 календарних днів).

Стосовно доводів представника відповідача щодо неможливості задоволення позовних вимог, у зв`язку з не оскарженням позивачем наказу про звільнення, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки внутрішні кадрові та фінансові питання не повинні порушувати права позивача та перешкоджати їх відновленню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких підстав, оскільки судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу неправомірно не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки, тобто відповідач в даному випадку діяв не у порядок та спосіб, визначені законом, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в повному обсязі та, відповідно, про наявність правових підстав для їх задоволення та про наявність правових підстав для виходу за їх межі в частині зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії з метою належного захисту порушених прав позивача.

Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національно поліції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік тривалістю 10 календарних днів.

3. Визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж служби 8 років тривалістю 4 календарні дні.

4. Визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж служби 9 років тривалістю 4 календарні дні.

5. Визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2017 рік тривалістю 14 календарних днів.

6. Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік тривалістю 10 календарних днів.

7. Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж служби 8 років тривалістю 4 календарні дні.

8. Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж служби 9 років тривалістю 4 календарні дні.

9. Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2017 рік тривалістю 14 календарних днів.

10. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 351 333, 04 грн. (триста п`ятдесят одну гривню триста тридцять три гривні чотири копійки).

11. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко