Справа № 500/112/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/112/21

15 березня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Дарморіс Оксану Маркіянівну звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в його користь грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 10193,46 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звільнений зі служби 18 жовтня 2013 року. При звільненні Військовою частиною НОМЕР_1 , на речовому забезпеченні якої він перебував, не видано належне йому речове майно і не виплачено замість нього грошову компенсацію. У зв`язку з цим він неодноразово 18 серпня 2016 року, 22 січня 2019 року, 05 листопада 2020 року звертався до командира Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, проте йому було відмовлено у її виплаті.

Позивач з посиланням на пункт 2 статті 9-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), пункт 28 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 (далі - Положення) вказує, що має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна.

Позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому з метою відновлення порушених прав, звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 18 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 18 січня 2021 року відповідач отримав 21 січня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.31).

Відповідач відзив на позов у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позові, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 липня 2013 року №412 звільнений зі служби у запас за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу (а.с.11).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 18 жовтня 2013 року №186 ОСОБА_1 , начальника відділення зберігання озброєння та техніки, виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Бережанського ОРВК Тернопільської області (а.с.12). Зі змісту цього наказу вбачається, що позивачу виплачено премію у розмірі 90 відсотків з 01 по 18 жовтня 2013 року в сумі 454,65 грн, надбавку за виконання особливо-важливих завдань у розмірі 50 відсотків з 01 по 18 жовтня 2013 року в сумі 388,02 грн, процентну надбавку за роботу з таємними документами у розмірі 15 відсотків в період 01 по 18 жовтня 2013 року в сумі 75,77 грн, додаткову грошову винагороду у розмірі 40 відсотків з 01 по 18 жовтня 2013 року в сумі 677,79 грн, вихідну допомогу при звільненні в сумі 34060,13 грн.

Відповідно до довідки № 3, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , «про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас (відставку), капітан ОСОБА_1 , за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, підстава: наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 18 жовтня 2013 року №186», вартість речового майна становить 10193,46 грн (а.с.13).

Щодо виплати компенсації за неодержане речове майно 18 серпня 2016 року позивач звернувся із листом до командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с.14), на який отримав відповідь про те, що на даний час грошового та речового забезпечення на погашення заборгованостей у військовій частині НОМЕР_1 немає. Повідомлено позивача, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Держаної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» 26 травня 2016 року відправлено начальнику тилу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » службовий лист за №2462 про заборгованість по грошовій компенсації за речове майно на загальну суму 10193,46 грн (а.с.15-17).

Повторно ОСОБА_1 звертався до Військової частини НОМЕР_1 зі заявами про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно 25 січня 2019 року та 05 листопада 2020 року. У відповідях на звернення позивача Військова частина НОМЕР_1 посилалася на Указ Президента України від 03 квітня 2014 року №405/2014, відповідно до якого кошти виділені на речове забезпечення в повному обсязі спрямовувались на закупівлю речового майна для підрозділів, які виконували завдання в районах проведення антитерористичної операції, що унеможливило виконання статті 28 постанови Кабінету Міністрів від 28 жовтня 2004 року №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час». Вказала, що Бюджетний кодекс України не передбачає проведення виплат за простроченні зобов`язання компенсації вартості за неодержане речове майно. Постановою Кабінету Міністрів від 16 березня 2016 року №178, унормовано отримання грошової компенсації вартості за неодержане речове майно у разі звільнення військовослужбовця з військової служби. Щодо військовослужбовців, звільнених з військової служби до набрання чинності зазначеною постановою, Законом України «Про Державний бюджет України» було установлено, що норму статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосувати у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів державного соціального страхування (а.с.18-23).

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за неодержане речове майно, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII у редакції, що діяла до 11 березня 2000 року передбачалося, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Згідно з статтею 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

У подальшому, Законом України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції <…>, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою передбачено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина перша). Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів <…> (частина друга).

При цьому зі змісту положень частини другої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ вбачається, що вони регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ виключено.

Зазначені зміни Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнані неконституційними.

Отже, з 22 травня 2008 року відновила свою дію стаття 9-1 Закону № 2011-ХІІ у редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V і була чинною на момент звільнення позивача з військової служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час. Це Положення діяло на час звільнення позивача з військової служби та втратило чинність 04 березня 2016 року.

Згідно з пунктом 4 Положення, речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.

За змістом пункту 27 зазначеного Положення військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.

З аналізу наведених правових норм слідує, що Закон № 2011-XII у редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, не передбачав права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, на отримання грошової компенсації замість речового майна, а пункт 27 Положення не підлягав застосуванню у цій частині, оскільки суперечив нормам даного Закону.

Правова позиція щодо стягнення грошової компенсації замість речового майна військовослужбовцям звільненим з військової служби, викладена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 31 березня 2015 року у справі №21-79а15, від 24 червня 2014 року у справі № 21-253а14, від 19 березня 2013 року у справі №21-38а13, у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2019 року у справі №826/1801/17 та зводиться до відсутності жодних правових підстав для виплати компенсації замість речового майна.

Отже, положення частини другої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ, на які посилається представник позивача у позові, регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

При цьому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення пункту 28 Положення, на які вказує представник позивача, оскільки такі стосуються військовослужбовців звільнених у запас без права носіння військової форми одягу. З наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24.07.2013 №412 вбачається, що ОСОБА_1 звільнений зі служби у запас за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу (а.с.11). У будь-якому випадку норми Положення щодо грошової компенсації за неотримане речове майно не підлягають застосуванню, оскільки суперечили нормам статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ.

Також представник позивача помилково у позовній заяві посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оскільки така не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які мали місце до її прийняття, позивача звільнено зі служби 24 липня 2013 року (а.с.11).

З огляду на встановлені обставини у справі та наведені положення законодавства діючого, на час виникнення спірних правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у позові відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 72-77, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення складено та підписано 15 березня 2021 року.

Суддя Чепенюк О.В.