Справа № 620/5690/20
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2021-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2021 року Чернігів Справа № 620/5690/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Ткаченко О.Є.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального медичного закладу "Обласний центр медико-соціальної експертизи" Чернігівської обласної ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Комунального медичного закладу "Обласний центр медико-соціальної експертизи" Чернігівської обласної ради, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Чернігівської міської медико-соціальної експертної комісії від 15.10.2020 щодо відмови у визнанні інвалідом;

- визнати протиправним та скасувати рішення Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії від 22.10.2020 щодо відмови у визнанні інвалідом;

- зобов`язати вирішити питання по встановленню інвалідності в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317.

В обґрунтування позову зазначила, що вважає невизнання її інвалідом суперечить нормам Конституції України та нормам законодавства України, оскільки таким чином порушується право на її соціальний захист.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представником відповідача в межах встановленого судом строку подано відзив, в якому останній просить відмовити позивачці у задоволенні позову, посилаючись на те, що прийняття рішення про встановлення (відмову у встановленні) групи інвалідності особі є виключно дискреційними повноваженнями відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

08.09.2015 рішенням Чернігівської міської МСЕК позивачці надана ІІ група інвалідності строком на один рік у зв`язку з тим, що вона пройшла курс хіміотерапії з приводу онкозахворювання молочної залози.

13.09.2016 рішенням Чернігівської міської МСЕК позивачці надана ІІІ група інвалідності строком на один рік після радикальної резекції молочної залози та променевої терапії.

29.09.2017 рішенням Чернігівської МСЕК позивачці продовжена ІІІ група інвалідності строком на один рік.

26.09.2018 рішенням Чернігівської МСЕК позивачці продовжена ІІІ група інвалідності строком на один рік.

15.10.2019 рішенням Чернігівської МСЕК позивачці продовжена ІІ група інвалідності строком на один рік.

Рішенням Чернігівської МСЕК від 15.10.2020 позивачці відмовлено у наданні групи інвалідності.

Рішенням Чернігівської обласної МСЕК № 2 від 22.10.2020 позивачці відмовлено у наданні групи інвалідності (а.с. 15).

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями Чернігівської МСЕК від 15.10.2020 року та Чернігівської обласної МСЕК № 2 від 22.10.2020, позивачка оскаржила їх до державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я».

З відповіді Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я від 13.11.2020 № 56-13/25/-708 вбачається, що наявні функціональні порушення внаслідок новоутворення правої молочної залози (2015 р.) та проведеного комплексного лікування, на момент розгляду справи, не підпадають під критерії встановлення інвалідності. Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України посилається на Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 за № 1317 та на Інструкцію про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 05.09.2011 № 561, підпунктом 3.4.43 пункту 3.4 розділу ІІІ якої передбачено встановлення ІІІ групи інвалідності безстроково при однобічній мастектомії внаслідок злоякісного захворювання (тобто повного видалення молочної залози, а не резекції).

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особам з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 № 2961-IV (далі - Закон № 2961-IV).

Відповідно до статті 1 Закону №2961-IV медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XІI (далі - Закон № 875-ХІІ) особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

За приписами статті 3 Закону № 875-ХІІ інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Зазначеним Положенням про медико-соціальну експертизу (в редакції, чинній станом на день встановлення інвалідності вперше) визначається процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації (пункт 1 Положення про медико-соціальну експертизу).

Медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (пункт 3 Положення про медико-соціальну експертизу).

У пункті 4 Положення про медико-соціальну експертизу вказано, що медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

За змістом пункту 4 Положення про медико-соціальну експертизу Міністерство охорони здоров`я утворює Центральну медико-соціальну експертну комісію МОЗ, яку очолює головний лікар.

Приписами пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу обумовлено, що залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються комісії загального та спеціалізованого профілів. До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.

В силу вимог пункту 12 Положення про медико-соціальну експертизу до повноважень Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії віднесено надання лікарям комісій консультаційної допомоги з питань проведення медико-соціальної експертизи; проведення у складних випадках огляду осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.

Згідно з пунктом 15 Положення про медико-соціальну експертизу комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.

Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. (пункт 17 Положення про медико-соціальну експертизу).

Пунктом 2.1 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 за № 1295/20033 (далі Інструкція № 561) встановлено, що до основних видів порушення функцій організму людини, які визначаються медико-соціальною експертизою, належать: порушення психічних функцій (сприйняття, уваги, пам`яті, мислення, мови, емоцій, волі); порушення сенсорних функцій (зору, слуху, нюху, дотику, больової, температурної та інших видів чутливості); порушення статодинамічних функцій (голови, тулуба, кінцівок, рухливих функцій, статики, координації руху); порушення функції кровообігу, дихання, травлення, виділення, обміну речовин та енергії, внутрішньої секреції, імунітету тощо; мовні порушення (не обумовлені психічними розладами), порушення голосоутворення, форми мови - порушення усної (ринолалія, дизартрія, заїкання, алалія, афазія) та письмової (дисграфія, дислексія), вербальної та невербальної мови; порушення, які викликають спотворення (деформація обличчя, голови, тулуба, кінцівок, які призводять до зовнішнього спотворення, аномальні дефекти травного, сечовидільного, дихального трактів, порушення розмірів тулуба).

Відповідно до пункту 2.2 даної Інструкції № 561 критерії життєдіяльності людини: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.

Особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II або III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Згідно пунктів 2.3-2.5 вказаної Інструкції № 561 критерії встановлення інвалідності визначені в пункті 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі Положення № 1317).

Причини інвалідності встановлюються згідно з п. 26 Положення № 1317. Повторний огляд інвалідів проводиться згідно з п. 22 Положення № 1317.

Згідно із пунктом 26 Положення № 1317 особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Пунктом 22 Положення № 1317 передбачено, що повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.

Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.

Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Системний аналіз вказаних норм, свідчить про те, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі вивчення медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 26.09.2018 у справі №817/820/16, від 25 вересня 2018 року (справа №804/800/16).

В даному випадку за наслідками первісного огляду МСЕК 08.09.2015 позивачці встановлено ІІ групу інвалідності з визначенням терміну - 1 рік; 13.09.2016 встановлено ІІІ групу інвалідності з визначенням терміну - 1 рік; 29.09.2017 продовжено ІІІ групу інвалідності з визначенням терміну - 1 рік; 26.09.2018 продовжено ІІІ групу інвалідності з визначенням терміну - 1 рік; 15.10.2019 продовжено ІІІ групу інвалідності з визначенням терміну - 1 рік, тому на позивачку поширюється загальне правило щодо проведення повторного огляду, який відбувся 13.09.2016, 29.09.2017, 26.09.2018, 15.10.2019 та 15.10.2020 переогляд і, за результатами яких позивачці групу інвалідності не встановлено.

Згідно з пунктом 23 Положення №1317 у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.

Відповідно до пунктів 24, 25 Положення №1317 рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ. МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи.

В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер.

Рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.

В даному випадку позивачка скористалась правом на оскарження рішення МСЕК.

Відтак, суд доходить висновку, що процедура проведення медико-соціальної експертизи позивачки дотримана відповідачами в повній мірі, тому у суду не має підстав для висновків про те, що оспорювана позивачкою довідка про невизнання позивача особою з інвалідністю прийнята відповідачем з порушенням процедури, встановленої Інструкцією №561, Положенням про МСЕК та Положенням №1317, тобто не на підставі, не в межах своїх повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

При цьому, суд зазначає, що вирішення питань стану здоров`я особи з інвалідністю, визначення ступеня обмеження його життєдіяльності та встановлення групи інвалідності може бути предметом розгляду в адміністративному суді лише з огляду на дотримання передбаченої процедури вирішення вказаних питань, тоді як по суті питання про стан здоров`я позивачки та наявність чи відсутність у неї нестійких, оборотних змін та порушень функцій організму може бути предметом розгляду спеціалізованих медичних закладів, висновки яких суд приймає в якості доказів по справі. Проте суд позбавлений можливості безпосередньо на підставі вказаних документів робити висновок про стан здоров`я позивачки.

Крім того, суд не може підміняти інший орган державної влади або місцевого самоврядування та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу. З огляду на те, що відповідач наділений дискреційними повноваженнями, то суд не вправі перебирати на себе функції вказаного суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

При цьому, відмова у встановленні позивачці групи інвалідності не позбавляє її права повторно звернутися до відповідача із відповідною заявою.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийнятого рішення про невизнання інвалідом ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального медичного закладу "Обласний центр медико-соціальної експертизи" Чернігівської обласної ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 березня 2021 року.

Суддя О.Є. Ткаченко