Справа № 380/6071/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа№380/6071/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного ДПС у Львівській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного ДПС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою судді від 03.08.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачам надано строк для усунення її недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді представник позивачів усунув недоліки позовної заяви, окрім того, подав до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та клопотання про витребування доказів у справі (оскаржуваних податкових повідомлень-рішень).

Ухвалою судді від 15.10.2020 року було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Цією ж ухвалою було залучено до участі у справі фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів.

Сторонами при розгляді справи було подано до суду заяви по суті справи письмові відзив, відповідь на відзив, пояснення.

Відповідно до позиції позивачів, яка ними висловлена, зокрема, в позові, відповіді на відзив, інших письмових заявах, що були подані до суду, вони вважають, що відповідачем було безпідставно визначено їм грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивачі зазначають, що ними було отримано інформацію про нараховані їм грошові зобов`язання в розмірі 14 571,82 грн. кожному за 2018 рік і 3 266,62 грн. кожному за 2019 рік по об`єкту оподаткування будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стверджують, що такі рішення контролюючого органу є безпідставними, позаяк, на вказаний об`єкт нерухомості поширюється відповідна пільга, встановлена Податковим кодексом України.

Так, позивачі вказують, що вони набули по 1/2 будівлі складу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договорів купівлі-продажу від 30.05.2013 року. Проте, за договором безкоштовного користування нерухомим майном від 19.11.2017 року такий об`єкт (у відповідних частках) був переданий ФОП ОСОБА_3 , який є сільськогосподарським товаровиробником. У зв`язку з чим, відповідний об`єкт нерухомості підпадає під виключення за нормою пп. «ж» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України й не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У зв`язку з чим, позивачі, покликаючись на фактичні обставини справи, норми чинного законодавства України та судову практику, стверджують, що їм було безпідставно й необґрунтовано визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відтак, відповідні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до позиції відповідача, яка ним висловлена у відзиві, поясненнях, інших письмових заявах, що були подані до суду, він вважає вимоги позивачів безпідставними.

А саме, відповідач зазначає, що позивачі в рівних частках є власниками будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Указане обумовлює понесення ними тягару сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, відповідач вважає некоректним покликання позивачів на норми пп. «ж» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України, оскільки нерухоме майно було передане ними в користування третій особі, у той час, як зазначена норма кодексу виключає нерухомість із кола об`єктів оподаткування лише в тому разі, якщо вона не здається її власниками в оренду, лізинг, позичку.

У зв`язку з чим, відповідач вважає, що щодо позивача було правомірно та обґрунтовано прийнято податкові повідомлення-рішення, якими визначено суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019 роки. Таким чином, відповідач підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Третя особа пояснень по суті справи до суду не надала, своєї позиції щодо спору не висловила.

У судових засіданнях представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях позов не визнав, ствердив про його безпідставність, а тому, просив у задоволенні позову відмовити.

Третьою особою не було забезпечено участі в судових засіданнях, про причини суд не повідомлено.

В судове засідання, що відбулось 01.03.2021 року з`явились представники сторін. Представник позивачів позов підтримав в повному обсязі та просив такий задоволити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив. Сторони не заперечили щодо переходу до письмового провадження в справі для подальшого розгляду та винесення рішення.

Заслухавши пояснення представників позивачів, відповідача, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 було придбано 1/2 частки в об`єкті нерухомості будівлі складу АДРЕСА_2 (загальною площею 1 565,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ), відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частини будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. 30.05.2013 року за реєстраційним №1203.

Також ОСОБА_2 було придбано 1/2 частки в об`єкті нерухомості будівлі складу АДРЕСА_2 (загальною площею 1 565,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ), відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частини будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. 30.05.2013 року за реєстраційним №1204.

У подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали належне їм нерухоме майно (по 1/2 частки зазначеної вище будівлі) в безкоштовне користування ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним договором від 19.11.2017 року. Згідно з п. 1.2 договору, строк користування встановлений тривалістю в 2 роки 11 місяців, відповідно до п. 1.3 договору, цільове призначення приміщення для здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 з вирощування зернових культур та розведення свійської птиці.

Судом також установлено, що рішенням Пониковицької сільської ради від 21.06.2017 року №176 було встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2018 році для об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,5%, а рішенням від 05.06.2018 року №331 ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості у 2019 році в розмірі 0,1%.

Як засвідчується матеріалами справи, контролюючим органом було розраховано ОСОБА_1 , з використанням зазначених вище ставок, суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (за частку будівлі складу АДРЕСА_2 площею 782,80 кв.м), у 2018 році 14 571,82 грн., у 2019 році 3 266,62 грн.

Також ОСОБА_2 було розраховано, з використанням зазначених вище ставок, суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (за частку будівлі складу АДРЕСА_2 площею 782,80 кв.м), у 2018 році 14 571,82 грн., у 2019 році 3 266,62 грн.

У зв`язку з чим, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.04.2019 року №0-1314, яким визначено ОСОБА_1 відповідне грошове зобов`язання за 2018 рік у сумі 14 571,82 грн., а також податкове повідомлення-рішення від 05.05.2020 року №0-1314, яким визначено ОСОБА_1 відповідне грошове зобов`язання за 2019 рік у сумі 3 266,62 грн.

Окрім того, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.04.2019 року №0-1314, яким визначено ОСОБА_2 відповідне грошове зобов`язання за 2018 рік у сумі 14 571,82 грн., а також податкове повідомлення-рішення від 05.05.2020 року №06-1314, яким визначено ОСОБА_2 відповідне грошове зобов`язання за 2019 рік у сумі 3 266,62 грн.

Проте, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погодилися з такими рішеннями контролюючого органу, що стало причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

У зв`язку з чим, установивши необхідні дійсні обставини справи, суд, вирішуючи даний спір, керуючись принципом змагальності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ураховуючи визначений законом обов`язок з доказування в такій категорії справи, постановляючи рішення виходить із наступного.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 16.1.4 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом України та законами з питань митної справи.

Згідно з пп. 14.1.39 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Відповідно до п. 36.1 Податкового кодексу України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені Податковим кодексом України, законами з питань митної справи.

Як передбачено ст. 10 Податкового кодексу України, до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно, до складу якого входить податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (пп. 265.1.1 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. 266.1.1 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп. 266.2.1 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до правила за пп. «а» пп. 266.1.2 Податкового кодексу України, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Підпунктом 266.3.1 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп. 266.4.1 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), на 180 кв. метрів.

За приписами ст. 30 Податкового кодексу України, податкова пільга це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Так, Податковим кодексом України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом виключення з кола об`єктів оподаткування даним податком окремих об`єктів.

Зокрема, відповідно до пп. «ж» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України (у редакції чинній у 2018 році), не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до пп. «ж» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України (у редакції, чинній у 2019 році), не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до пп. 14.1.235 Податкового кодексу України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Як визначено у ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років», сільськогосподарський товаровиробник фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис», виробники сільськогосподарської продукції це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 року №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

У зв`язку з чим, суд відзначає, що в даному випадку позивачі посилаються як на підставу своїх вимог на норми пп. «ж» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України.

Проте, позивачами не наведено підтверджень тому, що будівля складу АДРЕСА_2 (яка як склад відповідає класу будівель за кодом 1271 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000) належить сільськогосподарським товаровиробникам або що вона дійсно використовувалася безпосередньо в сільськогосподарській діяльності. Більш того, слід узяти до уваги, що за договором безкоштовного користування нерухомим майном від 19.11.2017 року такий об`єкт (у відповідних частках) був переданий позивачами ФОП ОСОБА_3 , що відповідно до норми ст. 827 Цивільного кодексу України є тотожним передачі речі в позичку, що перешкоджає застосуванню відповідної пільги у 2019 році.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводи позивачів щодо необхідності застосування пп. «ж» пп. 266.2.2 Податкового кодексу України є необґрунтованими, позаяк, ними не було доведено наявність підстав для цього.

У той же час, суд звертає увагу на те, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (як це засвідчується наявним у справі витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2013 року №4140191), споруда за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ), окреслена як об`єкт житлової нерухомості.

Суд наголошує, що виходячи зі змісту ст. 266 Податкового кодексу України, відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно беруться до уваги при визначенні грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією зі загальних засад державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно з ч. 5 ст. 12 цього ж закону, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відтак, ураховуючи такі дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в яких належне позивачам майно визначається як об`єкт житлової нерухомості), відсутні правові підстави для застосування ставки податку, належної при оподаткуванні нежитлової нерухомості. Крім цього, як вбачається з розрахунків податку, контролюючим органом також не було враховано вимог пп. 266.4.1 Податкового кодексу України щодо зменшення бази оподаткування об`єктів житлової нерухомості, які ним передбачені.

У ході розгляду цієї справи відповідачем не було надано розумних пояснень таким неузгодженостям і ним не було наведено достатнього обґрунтування правомірності своїх рішень і коректності визначеного позивачам грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як нежитловій нерухомості, в той час, як Державний реєстр речових прав на нерухоме майно визначає її як житлову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пар. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи вказують на існування порушень зі сторони контролюючого органу при визначенні платникам податків грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, що є приводом для висновку про протиправність відповідних рішень відповідача. При цьому, відповідачем не було доведено правомірність своїх дій та рішень у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є підставним і підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з нормами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

У зв`язку з чим, суд розподіляє обґрунтовані та підтверджені судові витрати на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що головуючий суддя Сасевич О.М. з 09.03.2021 року перебував у відрядженні, справу розглянуто і вирішено у перший робочий день судді 15.03.2021 року.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_4 ) до Головного ДПС у Львівській області (; вул. Стрийська, 35, м. Львів), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_5 ) про скасування податкових повідомлень-рішень задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.04.2019 року №0-1314.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.05.2020 року №0-1314.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.04.2019 року №0-1314.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.05.2020 року №06-1314.

Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (; вул. Стрийська, 35, м. Львів) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (; вул. Стрийська, 35, м. Львів) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_4 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сасевич О.М.