Справа № 159/401/21
Суддя: Логвинюк І. М.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 рокум. КовельСправа № 159/401/21

Провадження № 2-а/159/24/21

Ковельський міськрайсуд Волинської області в складі:

головуючого - судді Логвинюк І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі Волинської області за правилами спрощеного позовного (письмового) провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти з обслуговування м. Ковеля Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції Омелянюка Романа Павловича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції про визнання дій відповідача - поліцейського - незаконними та протиправними; визнання протиправною та скасування постанови у справі про адмінправопорушення; закриття провадження у справі про адмінправопорушення за відсутністю у його діях складу адмінправопорушення,

В С Т А Н О В И В:

22.01.21 р. до суду надійшов вказаний вище адміністративний позов. Позивач просить визнати дії відповідача - поліцейського, що полягають у притягненні його до адмінвідповідальності та складанні оскаржуваної постанови, незаконними та протиправними; визнати протиправною та скасувати постанову серії ДПО 18 № 674572 від 09.01.21 р. (далі - оскаржувана постанова) про накладення на нього адмінстягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн; закрити провадження у справі про притягнення його до адмінвідповідальності за відсутністю у його діях складу адмінправопорушення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.01.21 р. щодо нього була винесена оскаржувана постанова, якою його було протиправно притягнуто до адмінвідповідальності за, ніби - то, порушення ПДР. Зазначає, що 09.01.21 р. у м. Ковелі Волинської області транспортний засіб (далі - т/з), у якому 2 місця, у т. ч. - 1 - для пасажира, та яким він їхав, було зупинено особою, схожою на поліцейського. Він рухався без порушення ПДР. Поліцейський - відповідач у справі - не представившись, заявив, що він ніби - то, проїхав на жовтий сигнал світлофора; почав вимагати у нього посвідчення водія. Він же зауважив, що слід представитись та пред`явити службове посвідчення, у т. ч. - нагрудний знак; пояснити законну причину зупинення, суть звернення, законність вимог. Після спору поліцейський заявив, що винесе постанову про порушення ПДР України. На це він заперечив, зазначивши про необхідність ознайомити його з його правами. Жодних доказів порушення ним ПДР йому пред`явлено не було. Він заявив усне клопотання про надання йому доказів вчинення ним адмінправопорушення та можливості скористатись правом на захист - надати йому фахівця в галузі права; повідомив, що не порушував ПДР. На його клопотання та заяви поліцейський не відреагував, виніс оскаржувану постанову без складання протоколу про адмінправопорушення, що є обов`язковим, та прийняття і розгляду його клопотання. Він повідомив поліцейському, що з його суб`єктивним обвинуваченням не погоджується; що йому відмовлено у прийняття та розгляді клопотань; законних причини та доказів для винесення постанови немає; немає можливості ознайомитись з матеріалами справи та скористатись правом на захист. Тому вважає, що оскаржувана постанова винесена безпідставно і незаконно. Поліцейський не мав права на розгляд справи у місці зупинення т/з; порушив його права, передбачені ст. 268 КУпАП, а саме: право на захист. Покликаючись на ст. 258, 256 КУпАП, зазначає, що копія протоколу йому не надавалась. Оскаржувана постанова винесена незаконно, з перевищенням поліцейським своїх повноважень. Покликаючись на ч. 2 ст. 19, ст. ст. 8, 92, 62 Конституції України, судову практику, ч. 2 ст. 3 КАС України, ст. ст. 33, 278, 280, 279 КУпАП, зазначає, що поліцейським було порушено процесуальний порядок розгляду справи, так як йому не було роз`яснено його прав та обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 268 КУпАП, ст. ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України. Покликаючись на ст. ст. 288, 247 КУпАП, просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 25.01.21 р. позову заяву було залишено без руху.

02.02.21 р. та 09.02.21 р. позивачем було виправлено недоліки позовної заяви.

За ухвалою суду від 11.02.21 р. відкрито провадження у справі.

Вказану вище ухвалу суду про відкриття провадженняч у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачем - поліцейським отримано під розпис 22.02.21 р., а відповідачем - юридичною особою - 23.02.21 р..

02.03.21 р. до суду надійшов відзив відповідача - юридичної особи - на позовну заяву, обґрунтований тим, що позовні вимоги не визнаються у повному обсязі. Оскаржувана постанова, винесена відповідачем - поліцейським, є законною; позов до задоволення не підлягає у повному обсязі. Покликаючись на ст. 283 КУпАП, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 3. п. 11 ч. 1 ст. 23, ст. ст. 31, 35 Закону України «Про Національну поліцію», зазначає, що о 16 год. 56 хв. 09.01.21 р. при здійсненні патрулювання у м. Ковелі Волинської області поліцейським було зафіксовано факт вчинення позивачем адмінправопорушення, а саме: останній проїхав перехрестя на заборонний жовтий сигнал світлофора у порушення п. 8.7.3, пп. «ґ» ПДР України. Після зупинення т/з було встановлено, що позивач як водій т/з, обладнаного засобами пасивної безпеки, перевозив дитину віком менше 12 р. і зростом менше 145 см без використання спецзасобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією т/з, у порушення п. 21.11, пп. «б» ПДР України, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП. Також позивач після зупинення його т/з поліцейськими, не увімкнув аварійної світлової сигналізації у порушення п. 9.9, пп. «б»; пп. «б» п. 21.11, п. 9.9, пп. «б» ПДР України. Покликаючись на п. 8.7.3, пп. ґ» ПДР України, ч. 2 ст. 122 КУпАП, зазначає, що при виявленні правопорушення відповідно до ст. ст. 32, 35 Закону України «Про Національну поліцію», згідно з п. 2.4 ПДР України позивача як водія було поінформовано про причину зупинення т/з - порушення п. 8.7.3, пп. «ґ» ПДР України. після встановлення особи водія було розпочато розгляд справи про адмінправопорушення, заслухано його усні пояснення за фактом вчиненого адмінправопорушення у справі за ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП; роз`яснино права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Позивач факту вчинення порушень п. 8.7.3, пп. «ґ»; пп. «б» п. 21.11, п. 9.9, пп. «б» ПДР України не визнав, однак, вони зафіксовані на авто - та нагрудний відеореєстратори. Покликаючись на ст. ст. 251, 252 КУпАП, зазначає, що розгляд справи було проведено відповідно до вимог закону та заслухано і враховано усні пояснення позивача - поліцейським, а оскаржувана постанова винесена законно. Остання була оголошена позивачеві негайно після закінчення розгляду справи, її копію під підпис позивач отримав. Щодо вимог позивача по визнанню дій відповідача - поліцейського - протиправними, зазначив, що за змістом ст. ст. 2, 286 КАС України, суд не повноважний на вирішення таких вимог у розглядуваній категорії справ. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Копію відзиву відповідача на позовну заяву з доданими до нього документами позивачем отримано під розпис 04.03.21 р..

За станом на 15.03.21 р. позивач відповіді на відзив відповідача до суду не подав.

Відповідно до ст. 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

За вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ст. 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд, дослідивши докази у справі, з`ясувавши обставини справи, проаналізувавши доводи сторін, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Так відповідно до ст. 222 КУпАП, розгляд справ про правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП, покладено на органи Національної поліції.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов"язані діяли лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За змістом ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Як слідує із змісту ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобіганню правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

При розгляді даної справи суд перевіряє законність і обгрунтованість винесеної постанови на момент її винесення.

Як вбачається зі змісту копії оскаржуваної постанови, наданої суду позивачем, вона винесена відповідачем - поліцейським - 09.01.21 р. у м. Ковелі Волинської області, по вул. Брестській, 111 «А» щодо позивача як водія. У ній зазначено, що останній о 16 год. 56 хв. 09.01.21 р. керував автомобілем марки «Фіат Добло», н. з. НОМЕР_1 , у м. Ковелі Волинської області, по вул. Брестській, 130, та проїхав перехрестя на заборонний - жовтий - сигнал світлофора; перевозив дитину віком менше зростом 144 см, або 11 - ти річного віку, а саме: 8 років - на передньому сидінні т/з, обладнаного ременем безпеки, без використання спецзасобів, що дозволяють пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього т/з; під час зупинки поліцейськими не ввімкнув аварійну сигналізацію свого т/з, чим порушив п. 8.7.3, пп. «ґ»; пп. «б» п. 21.11, п. 9.9, пп. «б» ПДР України та вчинив адмінправопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП, та, з врахуванням ч. 2 ст. 36 КУпАП на нього було накладено адмінстягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. До оскаржуваної постанови додано: відео з реєстратора «Хіаомі», з камери DM 4234. Копія оскаржуваної вручена позивачеві під розпис 09.01.21 р..

Ч. 2 ст. 122 КУпАП, дійсно, передбачає адміністративну відповідальність водіїв транспортних засобів за, зокрема, проїзд на заборонний сигнал світлофора, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, у виді штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає суму 425 грн.

Ч. 10 ст. 121 КУпАП, дійсно, передбачає адміністративну відповідальність водіїв транспортних засобів за порушення правил перевезення дітей у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає суму 510 грн.

Як зазначено у ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь - яке з вчинених правопорушень.

Відповідачем - поліцейським при винесенні оскаржуваної постанови було застосовано положення ч. 2 ст. 36 КУпАП та адмінстягнення накладено на позивача за приписами цієї норми права.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху (далі - ПДР України), затверджені постановою КМ України від 10.10.01 р. № 1 306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За змістом абз. 2 п. 8.7 ПДР України, світлофори призначені для регулювання руху транспортних засобів і пішоходів, мають світлові сигнали зеленого, жовтого, червоного і біло - місячного кольорів, які розташовані вертикально чи горизонтально.

За змістом п. 8.7.3 ПДР України сигнали світлофора мають такі значення як, зокрема, - пп. «ґ» - жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

За змістом пп. «б» п. 21.11 ПДР України, забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12 - річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на передньому сидінні легкового автомобіля - без використання зазначених спеціальних засобів.

За змістом пп. «б» п. 9.9 ПДР України, аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського, зокрема.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

П. п. 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожньою руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи. які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно - владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Ст. 213 КУпАП передбачено, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Аналіз зазначених вище правових норм дає підстави вважати, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП відноситься до компетенції органів Національної поліції.

Працівники органів і підрозділів Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені органів Національної поліції і у цьому випадку не можуть виступати самостійними суб`єктами владних повноважень, тобто, окремо від державного органу, посадовою особою якого вони є, виносячи одноособові рішення.

Тому належним відповідачем як суб`єктом владних повноважень у адміністративній справі щодо оскарження рішень (дій чи бездіяльності) у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, відповідач - поліцейський бути не може.

За наведених вище обставин суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову, закладеного до поліцейського як відповідача, у повному обсязі.

Щодо позовних вимог, закладених до відповідача - юридичної особи, то вирішуючи їх, суд виходить і із такого.

П. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію " визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань, регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі.

Оскаржувана постанова винесена поліцейським, який діяв від імені органів Національної поліції.

Як вбачається із змісту ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та винуватості особи у його вчиненні, що підтверджена належними доказами.

Відповідно до змісту ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Факт порушення водієм ПДР України фіксується відповідно до норм КУпАП та повинен бути достатньо обґрунтованим належними та допустимими доказами, які б усували будь - які сумніви щодо наявності такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію", поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Законом України "Про Національну поліцію" та "Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі" (надалі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, передбачена можливість застосовувати відеофіксацію обставин правопорушення, в тому числі використовувати відеорегістратори.

До оскаржуваної постанови додано відеозаписи із відеореєстратора з нагрудної камери поліцейського та з автореєстратора.

Як вбачається із відтвореного у судовому засіданні аудіовідео - та відеозаписів із носія цифрової інформації - диска, наданого суду відповідачем, дійсно, на регульованому перехресті по вул. Брестській, 111 автомобіль під керуванням позивача проїхав перехрестя на жовтий - заборонний сигнал світлофора. У зв`язку з цим поліція невідкладно прослідувала за позивачем та зупинила його.

Таким чином законність та підставність зупинки позивача поліцією у зв`язку із порушення ним п. 8.7.3, пп. «ґ» ПДР України та порушення позивачем по вул. Брестській, 111 цього пункту ПДР України суд вважає доведеними.

З відтвореного у судовому засіданні відеозапису із відеореєстратора з нагрудної камери поліцейського також вбачається, що поліцейським після зупинення авта під керуванням позивача повідомлено останньому як водію причину зупинки; та обставина, що авто під керуванням позивача було зупинено саме поліцейським, як слідує з відеозапису, сумнівів не викликає з огляду на формений одяг, відповідний зразку і опису, затвердженим у встановленому законодавством порядку. Поліцейським пояснено позивачеві як водію причину зупинення; яке саме порушення ПДР України ним вчинено, показано запис вчинення позивачем порушення п. 8.7.3, пп. «ґ» ПДР України; встановлено його особу, роз`яснено його права і обов`язки; положення ст. 63 Конституції України. Пояснено, що після зупинки авта виявлено пасажира віком 8 р., який є на передньому сидінні т/з, обладнаного ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; заслухано клопотання та пояснення позивача, повторно роз`яснено зміст ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України; пояснено, що встановлено, що він не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію після зупинки на вимогу поліцейського; знову заслухано пояснення позивача та винесено оскаржувану постанову. Оскаржувану постанову зачитано вголос для позивача, надано для ознайомлення, вручено її копію позивачеві. Суд зауважує, що позивач не заперечував факту порушення вимог п. 8.7.3, пп. «ґ» ПДР України, однак, заперечував вчинення інших інкримінованих йому правопорушень; клопотань, крім повторного представлення поліцейським своєї особи і службового посвідчення; повторного роз`яснення прав та обов`язків, що були задоволені, не заявляв.

Це спростовує доводи позивача про обставини його зупинення та підготовку і розгляд справи про адмінправопорушення аж до винесення оскаржуваної постанови поліцейським; факт невручення копії оскаржуваної постанови.

Дії поліцейського у цій частині є відповідними вимогам чинного законодавства.

Доводи позивача у тій їх частині, що поліцейським протиправно не було складено протокол про адмінправопорушення, не грунтуються на вимогах чинного законодавства та на увагу суду не заслуговують.

З приводу твердження позивача щодо неправомірності складання поліцейським постанови на місці вчинення правопорушення, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.15 р. № 1 395, зареєстрована в МЮ України 10.11.15 р. за № 1 408/27 853 (далі - Інструкція № 1395), визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (п. 1 розд. І Інструкції № 1 395).

Згідно з п. 4 розд. І Інструкції № 1 395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Нацполіції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП.

Аналіз вище зазначених норм свідчить, що посадова особа Нацполіції наділена повноваженнями щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, зокрема, таким чином, що у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, порушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП, розглядати справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, без складення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС від 08.11.18 р. у справі № 725/2 755/17 (№ К/9 901/5 670/17), від 11.04.18 р. у справі № 592/8 797/16 - а (№ К/9 901/10 822/18) .

Таким чином справа про адміністративне правопорушення правомірно розглянута поліцейським без складання протоколу про адмінправопорушення.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого ст. 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Диспозиція ч. 2 ст. 122 КУпАП, передбачає адмінвідповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Аналіз наведених норм встановлює, що в одному випадку увімкнення аварійної сигналізації виникає за передбачених та визначених умов, а у іншому - встановлений обов`язок подання попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, при чому за невиконання останніх вимог прямо передбачена відповідальність, встановлена ч. ст.122 КУпАП.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що оскаржувану постанову винесено також за порушення позивачем пп. «б» п. 9.9. ПДР України, що полягало у тому, що після зупинки на вимогу поліцейського позивач не увімкнув аварійну світлову сигналізацію.

Згідно з пп. «б» п. 9.9 ПДР України, аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

При цьому п. 8.9 ПДР України передбачено, що вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою: сигнального диска з червоним сигналом чи світлоповертачем або руки, що вказує на відповідний транспортний засіб та подальше місце його зупинки; увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу; гучномовного пристрою; спеціального табло, на якому зазначається вимога про зупинку транспортного засобу.

Водій повинен зупинити транспортний засіб у вказаному місці з дотриманням правил зупинки.

З відеозапису, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що, дійсно, після зупинки на вимогу поліцейських, позивачем не була увімкнена аварійна сигналізація, що є порушенням п. 9.9 ПДР України. Таким чином, після зупинки позивач повинен був увімкнути аварійну сигналізацію, чого зроблено не було навіть після того, як поліцейський пояснив йому причину зупинки т/з у зв`язку з порушенням правил дорожнього руху та початку розгляду справи про адмінправопорушення.

Покликання позивача на те, що він не порушував правил дорожнього руху, був безпідставно зупинений поліцейськими, що, до речі, не знайшли свого ствердженння в суді, не спростовують висновку про те, що він був зобов`язаний увімкнути аварійну сигналізацію після зупинки його т/з поліцейськими незалежно від того, порушував він ПДР України, чи ні.

Таким чином суд вважає встановленою ту обставину, що позивач порушив пп. «б» п. 9.9 ПДР України.

Таким чином хоча позивач порушив вимоги п. 9.9, пп. «б» ПДР України, але, такі його діяння не мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 122 КУпАП і у його діях за цим епізодом відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Тобто диспозицією ч. 2 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність не за будь - яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме: за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості. Цією нормою права не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу. При цьому зупинка на вимогу поліцейського не стосується початку руху чи зміни його напрямку.

Принагідно слід зазначити, що таке правопорушення має бути кваліфіковано за ст. 125 КУпАП.

Щодо порушення позивачем пп. «б» п. 21.11 ПДР України, то суд вважає за необхідне зазначити, що диспозиція ч. 10 ст. 121 КУпАП, що передбачає відповідальність за таке порушення, є бланкетною. У ній не встановлено певних правил поведінки, але передбачено існування інших норм, розміщених в інших нормативних актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки. Відповідно поліцейський мав у оскаржуваній постанові зазначити про зміст нормативного акта, порушеного особою.

За змістом пп. «б» п. 21.11 ПДР України, про що зазначено і вище, забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12 - річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на передньому сидінні легкового автомобіля - без використання зазначених спеціальних засобів.

Поліцейський же у оскаржуваній постанові вказав, що позивач перевозив дитину віком менше зростом 144 см, або 11 - ти річного віку, а саме: 8 років - на передньому сидінні т/з, обладнаного ременем безпеки, без використання спецзасобів, що дозволяють пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього т/з.

Поряд з тим, що інкриміноване позивачеві порушення пп. «б» п. 21.11 ПДР України викладено поліцейським невідповідно змісту самого цього пункту ПДР України, із матеріалів справи, зокрема, відтвореного у судовому засіданні аудіовідеозапису не вбачається, що поліцейський належно встановив вік присутньої у автомобілі під керуванням позивача дитини; чи її зріст.

Тому суд зауважує, що відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, чого в даному випадку поліцейським в частині адмінправопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, а також стосовно порушення позивачем п. 9.9, пп. «б» ПДР України, що кваліфіковано поліцейським як адмінправопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, дотримано не було. Тому суд прийшов до висновку, що зміст оскаржуваної постанови у вказаній вище частині не відповідає положенням ст. 283 КУпАП.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином матеріалами відзиву на позовну заяву частково спростовано доводи позивача.

За таких обставин, аналізуючи зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що відповідачем надано достатньо доказів, що вказують на наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП щодо порушення позивачем п. 8.7.3 ПДР України, пп. «ґ», а, відтак, законність постанови поліцейського у цій частині.

Однак з врахуванням наведеного вище оскаржувану постанову не можна вважати законною в частині притягнення позивача до адмінвідповідальності за ч. 10 ст. 121 КУпАП та за порушення п. 9.9, пп. «б» ПДР України.

Тому позов у частині, що закладений до відповідача - юридичної особи - слід задовольнити частково, оскільки оскаржувана постанова винесена щодо позивача за ч. 2 ст. 122 КУпАП у відповідності до вимог чинного законодавства, підстави для її скасування вцілому - відсутні.

За змістом ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Тому суд вбачає підстави для зміни заходу стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Однак так як поліцейським було застосовано при винесенні оскаржуваної постанови положення ст. 36 КУпАП, суд, аналізуючи наявність складу кожного з трьох інкримінованих позивачеві адмінправопорушень та докази винуватості позивача у їх вчиненні, з врахуванням положень ч. 2 ст. 9 КУпАП, вважає необхідним зазначити те, що оскаржувана постанова змінюється частково і у частині обсягу обвинувачення та провадження у справі закривається в частині інкримінованого позивачеві порушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП та порушення п. 9.9, пп. «б» ПДР України.

Інші вимоги позивача до задоволення не підлягають, так як не ґрунтуються на чинному законодавстві.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 8, 55, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 2, п. 7 ч. 1 ст. 4, ст. ст. 9, 72, 77, 286, 257 - 263 КАС України, ст. ст. 7, 9, 213, ч. 2 ст. 36, ст. ст. 222, 245, 247, 251, 252, 256, 268, 272, 278, 280, 283, 287, ч. 2 ст. 122, ст. 125, ч. 10 ст. 121 КУпАП, п. 11 ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію ", ПДР України, затвердженими Постановою КМ України № 1 306 від 10.10.01 р., Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.15 р. № 1 395, зареєстрованою в МЮ України 10.11.15 р. за № 1 408/27 853, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково:

- у задоволенні позову до поліцейського роти з обслуговування м. Ковеля Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції Омелянюка Романа Павловича - відмовити у повному обсязі за його безпідставністю;

- позов до Департаменту патрульної поліції Національної поліції задовольнити частково, а саме:

змінити захід стягнення за постановою серії ДПО 18 № 674572 від 09.01.21 р., винесеною поліцейським роти з обслуговування м. Ковеля Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції Омелянюком Романом Павловичем про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП із застосуванням ч. 2 ст. 36 КУпАП і накладення на нього адмінстягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн, а саме: вважати ОСОБА_1 таким, що визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП (по епізоду порушення п. п. 8.7.3 ПДР України, пп. «ґ»), закривши провадження у справі про притягнення його до адмінвідповідальності за ч. 10 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП (по епізоду інкримінованого порушення п. 9.9, пп. «б») за відсутністю у його діях складу таких адмінправопорушень, з накладенням на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в розмірі 25 (двадцяти п`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає суму 425 (чотириста двадцять п`ять) грн, тобто, в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП (без застосування ч. 2 ст. 36 КУпАП).

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РКНОПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: поліцейський роти з обслуговування м. Ковеля Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції Омелянюк Роман Павлович, адреса місця служби - 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Драгоманова, 19 «г»; юридична адреса місця служби - 43025, м. Луцьк, вул. Залізнична, 15;

відповідач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України, юридична адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3;

представник відповідача - юридичної особи - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - Моніч Тетяна Миколаївна, паспорт серії НОМЕР_4 , адреса місця служби - 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Драгоманова, 19 «г»; юридична адреса місця служби - 43025, м. Луцьк, вул. Залізнична, 15.

Головуючий:І. М. Логвинюк