Справа № 380/3133/21
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/3133/21
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

15 березня 2021 року

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Кравців О.Р. одержав матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду, судді Зими І.Є., про відшкодування матеріальної, моральної, душевної шкоди та шкоди заподіяної здоров`ю, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Шевченківського районного суду м. Львова судді Зими І.Є. про відшкодування матеріальної, моральної душевної шкоди та шкоди заподіяної здоров`ю позивача, приниженням честі та гідності, згідно з ст. 56 Конституції України, ст. 23 п. 2; п. 4 та ст. 1167 п. 2 ЦК України, винесеним неправосудним, безпідставним «Рішенням іменем України» від 20.06.2014, Шевченківським районним судом м. Львова всупереч ст. 267 ЦК України.

У своїй позовній заяві позивач вимагав:

- матеріальну компенсацію за юридичні послуги з оформлення 18 (вісімнадцяти) позовних заяв, складання клопотань та представлення моїх інтересів в судах: в сумі 32000,00 грн.(тридцять дві тисячі грн.);

- моральну компенсацію за приниження честі та гідності позивача, душевні страждання після кожного несправедливого рішення, особливо ганебного рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 яким не взято до уваги справедливі рішення районного суду м. Львова та судді цього ж апеляційного суду. Суддею апеляційного суду м. Львова зроблено висновок, що з 01.04.2010 по 25.04.2013 термін позовної давності не пропущено, хоч він становить три роки і 25 днів.

В результаті душевних страждань від несправедливості, безсонних ночей, що відповідно відбивалось на здоров`ї позивача, вимагав компенсацію в сумі 35000,00 грн. (тридцять п`ять тисяч грн.);

- моральну та матеріальну компенсацію спричинена безпідставними відрахуваннями коштів із стипендії невістки, та позбавлення малолітніх дітей на менш більш нормальне харчування і оплату садочка для внучки, в сумі 10000,00 грн. (десять тисяч грн.);

- відшкодування збитків при вимушеному лікуванні в серцево-судинному санаторії в сумі 8172 грн. (вісім тисяч сто сімдесят дві гривні);

- компенсацію в 20000,00 грн. (двадцять тисяч грн.) за приниження честі та гідності, що негативно вплинуло на здоров`я позивача і неможливість наданий час спростувати ці наклепи перед колективом в якому він працював, та мешканцями будинку. Копія листа Шевченківської Районної адміністрації від 26.08.2016 №3605 - 1970 про приниження честі та гідності, як людини, яка заслужила своєю бездоганною працею на одному підприємстві впродовж 44роки із загальним стажем в 53 роки.

- відшкодувати судові витрати в порядку ст. 88 ЦПК України, що відповідає ст. 141 цього Кодексу у чинній редакції в сумі 999,22 грн., які - зазначені в заяві «про поворот виконання рішення» від 28.09.2018 і «Ухвалою такі не були сплачені в користь стягувача» і відмовлено.

Позивач вказав, що загальна сума збитків нанесена позивачу і його сім`ї складає -106000,17 грн. (сто шість тисяч гривень 17 коп.)

Зазначив, що йому дуже шкода часу і коштів витраченого судами різних інстанцій впродовж шести років на розгляд справи, яка згідно ст. 257 ЦК України не підлягала до розгляду. Ба більше, скільки переживань та коштів позивачем та його сім`єю витрачено на рішення окремих судів, які не відповідали дійсності, а найголовніше здоров`я та приниження честі та гідності позивача, як заслуженого винахідника України, ветерана Другої світової війни і просто як людини, впродовж шести років.

Позивач зауважив, що неправосудне, безпідставне Рішення іменем України у справі №466/964/14ц від 20.06.2014 Шевченківського районного суду м. Львова розглядалося судами різних інстанцій багаторазово, впродовж п`яти років і дев`яти місяців, по 02.03.2020 року і за цей період відбулося 18 судів, в тому числі три суди Вищого спеціалізованого суду України. Вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2020 винесене в угоду ЛКП «Рясне-402», з таких підстав: згідно з відомостями нарахування з утримання будинку та прибудинкової території завіреної головним бухгалтером та директором і печаткою наданою, до позовної заяви, сума проплати 8083,40 грн. перевищує суму нарахувань 7681,70 грн. на 402,40 грн., а заборгованість в сумі 8088,56 грн. не існує, існує переплата в сумі 402,40 грн.; позовна заява від ЛКП «Рясне-402» подана всупереч ст. 257 ЦК України, що підтверджено Ухвалою іменем України Вищого спеціалізованого суду України від 04.10.2017 і не підлягала розгляду Шевченківським районним судом м. Львова. З позиції позивача, в особі судді Зими І.Є. вчинено службовий злочин.

Відповідно до п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 цієї статті публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Якщо суб`єкт у спірних правовідносинах не здійснює вказаних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то такий спір не є адміністративним спором у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

В контексті наведеного суд зазначає, що згідно з положеннями ст.ст. 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Вплив на них у будь-який спосіб забороняється. Рішення суду і відповідно дії чи бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя оскаржується лише в порядку, визначеному законодавством про судочинство.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001 (справа за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України) визначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Крім того, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади»).

Оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом. Оскарження ухвал або інших процесуальних актів суду, якими не завершується провадження у справі (про прийняття заяв і скарг до розгляду, про призначення судових засідань, про виклик осіб, про витребування документів та інших доказів тощо), крім випадків, прямо передбачених процесуальним законом, не допускається. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, їх розгляд, витребування від судів інформації про судові справи у зв`язку з такими заявами, направлення заяв судам, вимоги до суддів про встановлення контролю за розглядом справи судом чи суддею є порушенням незалежності та самостійності суду (пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади»).

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Водночас слід зазначити, що дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються виключно в порядку, визначеному процесуальними законами.

У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.02.2019 у справі 826/16632/18 (адміністративне провадження №К/9901/185/19).

Аналогічну позицію викладено у п. 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських судів де, зокрема, до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських судів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку із добросовісним здійсненням ними своїх функцій.

Таким чином, Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Тобто, оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами як адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Суд зауважує, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 Цивільного кодексу України (ЦК України).

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №454/3208/16 (провадження 14-500цс19).

Суд також зазначає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Аналогічні приписи містить і частина 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення даних норм свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем в адміністративній або цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України, №20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.01.2018 у справі №454/1008/16-ц.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Також суд роз`яснює, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду) та вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається (ч. 5 ст. 170 КАС України).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 170, 171, 241-243, 248, 256, 294, 295, пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

у х в а л и в :

1. У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду, судді Зими І.Є., про відшкодування матеріальної, моральної, душевної шкоди та шкоди заподіяної здоров`ю відмовити.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка подала позовну заяву невідкладно.

3. Повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня її складення через Львівський окружний адміністративний суд.

Суддя Кравців О.Р.