Справа № 9901/668/18
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року

Київ

справа №9901/668/18

адміністративне провадження №П/9901/668/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., Данилевич Н.А., Шарапи В.М.,

за участі:

секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

представника позивача - Кравця Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання дій неправомірними, визнання незаконним і скасування рішення

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України), в якому просить:

- визнати неправомірними дії колегії ВККС України, допущені 30 травня 2018 року під час співбесіди в ході проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, що полягали у розгляді скарги, яка надійшла до відповідача від голови Верхньодніпровського районного суду Бурхана С.М. ;

- визнати незаконним та скасувати рішення колегії ВККС України від 30 травня 2018 року, яким визнано позивача такою, що не відповідає займаній посаді.

Як встановлено колегією суддів зі спірного рішення від 30 травня 2018 року №837//ко-18, ним ВККС України вирішила: - визначити, що суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді отримала 479,125 бала; - визнати суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області такою, що не відповідає займаній посаді; - рекомендувати Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .

У чергове судове засідання, 18 лютого 2021 року, прибув представник позивача.

Представник ВККС України до суду не прибув.

З огляду на тривалість судового розгляду, зумовлену об`єктивними обставинами - неможливістю формування складу ВККС України, та враховуючи, що відповідач надав у справі усні й письмові пояснення з долученням відповідних письмових й електронних доказів, протокольною ухвалою колегії суддів від 18 лютого 2021 року вирішено продовжувати розгляд справи за наявного складу осіб.

Окрім того, протокольною ухвалою від 14 листопада 2019 року колегією суддів було зобов`язано сторону позивача уточнити зміст і обсяг заявлених позивачем позовних вимог, а саме: чи оскаржує вона спірне рішення ВККС України від 30 травня 2018 року повністю, чи лише в частині визнання позивача такою, що не відповідає займаній посаді. Однак, на час продовження розгляду справи вимоги ухвали не виконано, жодних письмових пояснень чи повідомлень з означеного питання до суду скеровано не було.

З ініціативи суду було внесено на обговорення питання щодо наявності підстав до закриття провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в частині оскарження рішення ВККС України від 30 травня 2018 року №837//ко-18 щодо рекомендації Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та заперечив проти закриття провадження у справі в будь-якій частині заявлених позивачем позовних вимог.

Заслухавши думку представника позивача з приводу постановленого на обговорення питання, колегія суддів, з урахуванням практики Великої палати Верховного Суду, виходить з наступного.

За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною третьою статті 124 Основного Закону юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 22 цього Кодексу Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС.

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Згідно зі статтями 83, 84, 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді <…> здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. За результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Згідно з частинами першою, другою статті 88 Закону №1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді <…> здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя <…>, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

За частиною третьої цієї статті рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя <…> не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді <…> здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Згідно з частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону №1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Тобто, з приписів вказаних вище положень Закону №1402-VIII вбачається, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкової умови, - тоді, коли буде ухвалене рішення за відповідною рекомендацією.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ужите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави. Для оскарження рішення ВККС в частині надання рекомендації такою подією чи фактором є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією.

Узагальнюючи наведене, оскаржуване рішення ВККС України в частині рекомендації Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області є передчасним та не може бути самостійним предметом судового розгляду. Ці обставини унеможливлюють подальший розгляд справи в означеній частині й ухвалення рішення по суті спору, та є підставами для закриття провадження у справі, оскільки за даних фактичних обставин її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Досліджуючи можливість розгляду й вирішення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС України від 30 травня 2018 року №837//ко-18 в іншій частині вимог, а саме - щодо визначення, що суддя ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді отримала 479,125 бала, та визнання її у зв`язку з цим такою, що не відповідає займаній посаді, - колегія суддів виходить з наступного.

У Рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Стаття 124 Конституції України ключовим при визначенні судової юрисдикції визначає наявність «спору». Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини, який, зокрема, дійшов таких висновків.

Терміну «спір» (французькою мовою «contestation») необхідно надавати основного, а не формального значення (Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії, § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Гору проти Греції №2) [ВП], § 29). «Спір» повинен бути справжнього і серйозного характеру (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції, § 81). Спір може стосуватися не лише існування права, а також сфери застосування чи порядку, у якому воно має бути використано, він також може стосуватися фактичних обставин справи (Бентем проти Нідерландів, § 32).

З урахуванням фактичних обставин справи, змісту позовних вимог і заперечень проти позову, колегія суддів доходить висновку про наявність спору між сторонами.

Вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, Верховний Суд також виходить з практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» (Бомартен проти Франції, § 38). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Шевроль проти Франції, § 63). «Суд» повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів, § 52).

За змістом пункту 58 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

Як зазначено у пункті 81 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/ Бюро з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 30 червня 2017 року суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Конвенції; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що оспорюване рішення ВККС ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів позивача, породжує для останнього правові наслідки та обов`язки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді. Тому, це рішення є таким, що безпосередньо порушує права позивача.

Як вже зазначалося, частиною другою статті 88 Закону №1402-VIII прямо визначено, що суддя, який не згоден із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

З огляду на відсутність органу, до повноважень якого належали б функції з повного перегляду фактичних обставин, правових підстав, правильності і обґрунтованості мотивів і висновків ВККС України, суд в даному випадку є «судом повної юрисдикції». Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскаржуваного адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що спірне рішення в частині визнання ОСОБА_1 такою, що відповідає займаній посаді судді, - ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів позивача, породжує правові наслідки та обов`язки для останнього, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою до внесення ВККС рекомендації до ВРП про звільнення позивача. Отже, є таким, що порушує конвенційні права позивача.

З огляду на зазначене, суд вважає, що ОСОБА_1 має адміністративну процесуальну дієздатність, є суддею Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, має право звернення до суду з даним позовом, і такий спір підлягає розгляду Верховним Судом як судом першої інстанції з «повною юрисдикцією».

Варто зазначити, що на сьогодні позивач опинилась у ситуації, коли, навіть за умови підтвердження Вищою радою правосуддя невмотивованості рішення кваліфікаційного органу щодо невідповідності його займаній посаді, вона вважається особою, яка не пройшла успішно процедури кваліфікаційного оцінювання та, відповідно, позбавлена правоможності здійснювати правосуддя.

Таким чином, рішення ВККС України про визнання позивача таким, що за результатами кваліфікаційного оцінювання не відповідає займаній посаді, залишається чинним та юридично значимим для позивача, а обставини, викладені у такому рішенні стосовно позивача, продовжують обтяжувальну дію щодо нього.

Отже, даний позов не є передчасним чи завідомо безпідставним, не має штучного характеру (пункт 3 частини другої статті 45 КАС України), має юридичне значення «inter-partes», заявлено особою, прав та інтересів якої стосується, позивач у справі не відмовляється від позову, а підстави до залишення без розгляду чи закриття провадження у справі відсутні. За таких обставин, праву особи на пред`явлення такого позову (стаття 88 Закону України №1402-VIII) кореспондує обов`язок суду розглянути справу по суті й ухвалити відповідне судове рішення відповідно до вимог матеріального права та процесуального закону.

Керуючись статтями 238, 241-243, 248, 250, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Провадження у справі в частині оскарження рішення колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 30 травня 2018 року щодо надання рекомендацій Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус

Н.А. Данилевич

В.М. Шарапа