Справа № 501/874/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 501/874/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Шамрай В.О.

За участю сторін:

Позивача: ОСОБА_1 .

Представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

18.05.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду з із Іллічівського міського суду Одеської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач (з урахуванням уточнення позовних вимог) просить суд:

- переглянути її скаргу, у зв`язку із отримання оновлених документів з архіву та судових ролей з Рибного Порту, що працювали в океанах та морях загранрейсах;

- визнати протиправним рішення Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №29 від 18.10.2017 року;

- зобов`язати Чорноморське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити їй пенсію на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з 04.11.1999 року на підставі довідки з Архіву 1985-1989 років (за п`ять років), застосувавши при обчислені пенсії коефіцієнт 2, 95695;

- зарахувати стаж підприємницької діяльності в загальний стаж роботи з 29.12.2001 року по 31.03.2005 року та з 24.01.2012 року по 14.03.2014 року (т.1 а.с. 137-141).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що оскільки в неї не було всієї необхідної інформації щодо її роботи на рибопромислових суднах в океанах і морях в Чорноморському виробничому об`єднанні рибної промисловості (далі ЧВОРП) «Антарктика» за період з 21.08.1981 року по 04.11.1999 року, їй Іллічівським міським судом Одеської області рішенням від 07.11.2018 року у справі №501/1012/17 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову до Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Зазначене рішення було залишено в силі постановами Одеського апеляційного суду від 16.04.2019 року та Верховного Суду від 29.08.2019 року.

Згодом отримавши додаткову інформацію про свій пільговий стаж, позивач, з метою перегляду справи №501/1012/17, звернулася до Верховного Суду із відповідною заявою. Водночас Верховим Судом було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви та зазначено, що оскільки справа №501/1012/17 вже була розглянута судом, вона має право у зв`язку із отриманням нових документів, повторно звернутися в порядку, встановленому Законом.

З огляду на зазначене, враховуючи отримання нею оновлених довідок з Державного Архіву, які можуть підтвердити її стаж роботи на відповідних суднах, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 06.07.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області було прийнято Одеським окружним адміністративним судом до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

31.07.2020 року 04.09.2020 року та 24.09.2020 року через канцелярію суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшли відзиви на адміністративний позов (т. 1 а.с. 221-224; т. 2 а.с. 8-10; 25-28), з яких вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що з 04.11.1999 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до пункту «д» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», як працівнику плавскладу мор/річ.флоту при загальному стажі роботи 32 роки 2 місяці 22 дні.

При цьому пенсію позивачу було обчислено на підставі довідки про заробітну плату від 14.09.1999 року №1/277, виданої Чорноморським рибопромисловим виробничим об`єднанням «Антарктика» за період роботи з 01.01.1985 року по 31.12.1989 року, в якій у графі «виконувана робота» зазначено, що «робота пов`язана з обслуговуванням комскладу в період рейсу», «робота пов`язана з пранням спецодягу членів екіпажу».

З новими документами (довідками, відомостями по заробітній платі) позивач до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області не зверталась, а тому будь-якого рішення, окрім рішення Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №29 від 18.10.2017 року, відповідачем не приймалось. Водночас правомірність відмови пенсійного органу (яка була викладена в рішенні Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №29 від 18.10.2017 року) вже була предметом судового розгляду в адміністративній справі №501/1012/17. При цьому позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Щодо зарахування до загального стажу періодів роботи з 29.12.2001 по 31.03.2005 року, та з 24.01.2012 по 14.03.2014 року відповідач зазначив, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058, та за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року №794 та ст. 21 Закону №1058.

При зверненні за перерахунком пенсії у 2017 році пенсійним органом були перевірені дані персоніфікованого обліку по ОСОБА_1 та встановлено наявність інформації про сплату страхових внесків за період зайняття підприємницькою діяльністю тільки у 2002-2004 роках та з 17.04.2006 по 30.09.2006 року. За інші періоди будь-які дані відсутні. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 до страхового стажу після 2000 року були зараховані періоди роботи з 2002 по 2004 рік та 2006 року згідно інформації персоніфікованого обліку. При цьому індивідуальний коефіцієнт заробітку ОСОБА_1 розрахований згідно довідки про заробітну плату за період роботи з 01.01.1985 року по 31.12.1989 року та становить 1,86263.

Інших довідок про заробітну плату для перерахунку пенсії ОСОБА_1 до органів Пенсійного фонду України не надавала, а тому підстав для обчислення пенсії з урахуванням коефіцієнту заробітної плати в розмірі 2,95695 немає.

07.09.2020 року ухвалою суду подальший розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 05.10.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті.

27.10.2020 року провадження у справі було зупинено на підставі п. 1 ч. 2 ст. 236 КАС України та в подальшому поновлено 02.03.2021 року.

В судовому засіданні 02.03.2021 року позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до судового засідання не з`явився про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 , позивач 21.08.1981 року була зарахована на роботу в Чорноморське рибопромислове виробниче об`єднання «Антарктика» та працювала на посадах: з 21.08.1981 року - буфетниці; з 03.05.1982 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РМТ «Пролив»; з 28.12.1982 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РМТ «Ізмаїл»; з 30.08.1983 року переведена на посаду буфетниці на РМТ «Львів»; з 16.05.1984 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РМТ «Миколаїв»; з 29.01.1985 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РМТ « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; з 17.08.1987 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РМТ « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; з 21.11.1988 року переведена по посаду матроса на « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; з 07.08.1990 року на посаді матроса на « ОСОБА_2 »; з 16.09.1991 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РМТ « ОСОБА_2 »; з 30.11.1992 року переведена по посаду матроса РТМС « ІНФОРМАЦІЯ_4 »; з 34.05.1994 року по посаду машиніста з прання спецодягу РТМС « ІНФОРМАЦІЯ_5 »; з 01.12.1995 року переведена на посаду матроса на РПБ «Схід»; з 09.12.1995 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РПБ « ІНФОРМАЦІЯ_6 »; з 01.06.1996 року зарахована по переводу з орендного підприємства «Антарктика» машиністом з прання спецодягу РПБ «Схід»; з 28.10.1996 року переведена по посаду машиніста з прання спецодягу РПБ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (т. 1 а.с. 43-44, 68-70).

04.11.1999 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажання в зв`язку з виходом на пенсію.

Як вбачається з листа управління пенсійного фонду України в м.Іллічівську Одеської області від 14.12.2015 року №204/З-01 ОСОБА_1 пенсія за вислугу років призначена згідно закону України «Про пенсійне забезпечення» з 04.11.1999 року при загальному стажі роботи 32 року 2 місяця 22 дні (11 років 8 місяців 22 дні - плавсклад мор/річ флот) із заробітної плати за період з 01.01.1985 року по 31.12.1989 року (т. 1 а.с. 90).

Листами від 08.04.2016 року, 06.05.2016 року, 24.06.2016 року, 25.08.2016 року Іллічівське об`єднане управління пенсійного фонду України Одеської області надало ОСОБА_1 роз`яснення, відповідно до яких зазначило, що машиністи по пранню, буфетниці, матроси зазначених суден права на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 чи № 2 не мають (т. 1 а.с. 93, 94, 96, 98).

04.10.2017 року позивач звернулась до Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію на пільгових умовах за Списком №2 (т. 1 а.с. 85-86).

Рішенням Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №29 від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було відмолено у задоволенні її заяви та зазначено, що машиністи по пранню спецодягу зазначених суден на призначення пенсій на пільгових умовах за Списком №2 не мають (т. 1 а.с. 83-84).

Не погоджуючись із зазначеною відмовою Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07.11.2018 року по справі №501/1012/17 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області було відмовлено в повному обсязі. Зазначене рішення було залишено в силі постановами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019 року та Верховного Суду від 29.08.2019 року (т. 1 а.с.234-255 т. 2 а.с. 65-76).

При цьому у постанові Верховного Суду від 29.08.2019 року по справі №501/1012/17 було зазначено, що вказані позивачем посади, де вона працювала в період з 1982 по 1991 роки відсутні у Списку № 1, а тому відсутнє право на пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Водночас для призначення пенсії за Списком № 2 позивач також підстав не має, оскільки відсутні довідки про підтвердження роботи, як "плавсостав рыболовных, краболовных, китобойных, зверобойных, поисковых судов и флотилий, рефрижераторов - производственных, плавающих в океанах и морях: механики, мотористы и машинисты и их помощники; матросы, занятые ловом и обработкой рыбы, морзверя, крабов и морепродуктов".

З огляду на наведене, відмова у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є обґрунтованою та відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому як зазначає позивач в адміністративному позову, після винесення Верховним Судом постанови від 29.08.2019 року по справі №501/1012/17, нею було додатково отримано нові архівні довідки, що підтверджують її пільговий стаж за Списком №2, а також відомості по заробітній платі та судові ролі. Із зазначеними документами вона зверталась до Верховного Суду та просила переглянути прийняте раніше судом рішення із врахування наданих нею нових відомостей. Водночас Верховним Судом у задоволенні її заяви було відмолено, оскільки справа №501/1012/17 вже була розглянута судом. Роз`яснено позивачу право, у зв`язку з отриманням нових документів, повторно звернутися в порядку, встановленому Законом.

З огляду на вищезазначене, враховуючи отримання позивачем оновлених відомостей, які можуть підтвердити її стаж роботи на відповідних суднах, ОСОБА_1 звернулась до суду з новим позовом в межах адміністративної справи №501/874/20. При цьому позивач просить суд переглянути її скаргу, визнати протиправним рішення Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №29 від 18.10.2017 року та зобов`язати відповідача призначити та виплатити їй пенсію на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з 04.11.1999 року на підставі довідки з Архіву 1985-1989 років (за п`ять років), застосувавши при обчислені пенсії коефіцієнт 2,95695, а також зарахувати стаж підприємницької діяльності в загальний стаж роботи з 29.12.2001 року по 31.03.2005 року та з 24.01.2012 року по 14.03.2014 року.

Також судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» відбулася реорганізація Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області () 10.09.2019 року припинено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив ГУ ПФУ в Одеській області, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пункт «б» ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачає, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Суд зазначає, що Верховним Судом у постанові від 29.08.2019 року по справі №501/1012/17 було встановлено, що позивачем на момент звернення до Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію на пільгових умовах за Списком №2 та прийняття пенсійним органом рішення №29 від 18 жовтня 2017 року, не було надано уточнюючих довідок, які передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. Також позивачем не було надано доказів на підтвердження факту проведення атестації робочих місць, у Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, а тому підстави для зарахування пільгового стажу відсутні.

Таким чином Верховним Судом було зроблено висновок, що відмова у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є обґрунтованою та відповідає вимогам закону.

З урахування вищезазначених обставин суд зазначає, що надання позивачем до суду у справі №501/874/20 у 2020 році нових архівних довідок, які, за її твердженням, підтверджують її пільговий стаж за Списком №2, а також відомостей по заробітній платі та судових ролей, які позивач отримала вже після винесення Чорноморським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області оскаржуваного рішення №29 від 18 жовтня 2017 року, не може свідчить про протиправність такого рішення, оскільки станом на момент його прийняття у 2017 році зазначених документів позивачем надано до пенсійного органу не було.

При цьому суд зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Так статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 15 грудня 2015 року (справа №800/206/15) вказав на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» пункт 50; «Тенасе проти Молдови»).

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.12.15 року у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 року у справі № 21-438а12, від 10.04.2012 року у справі № 21-1115во10.

При цьому суд зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати.

Згідно п.3 статті 48 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі положення, суд доходить висновку, що Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення та перерахунку пенсії. Саме до пенсійного органу пенсіонерами повинні подаватися документи (у тому числі додаткові) про пільговий стаж, для перерахунку та/або призначення пенсії на пільгових умова за Списком №1 чи №2. Водночас адміністративний суд наділений лише повноваженням надавати оцінку рішенням, діям або бездіяльності пенсійного органу, вчинених за результатами здійснення ним владно-управлінських функцій, зокрема розгляду наданих йому документів, відмови у призначенні або перерахунку пенсії, невірного здійснення розрахунку або перерахунку пенсії.

Суд зазначає, що позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що після отримання нею додаткових архівних довідок, що підтверджують її пільговий стаж за Списком №2, а також відомостей по заробітній платі та судових ролей, вона зверталась до пенсійного органу та надавала останньому зазначені документи.

Позивачем також не надано до суду доказів, що пенсійним органом розглядались зазначені документи та приймалось рішення про відмову ОСОБА_1 у призначення пенсії за Списком №2 за результатами їх розгляду.

Також ОСОБА_1 не надано до суду доказів звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про зарахування її стажу підприємницької діяльності в загальний стаж роботи за періоди з 29.12.2001 року по 31.03.2005 року та з 24.01.2012 року по 14.03.2014 року, а також прийняття відповідачем відповідного рішення за результатами розгляду даного питання.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом положень статті 77 КАС України в адміністративних справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких умов суд вважає, що ОСОБА_1 не було доведено наявності (на час її звернення до суду в адміністративний справі №501/874/20) порушення її прав, свобод та інтересів з боку суб`єкта владних повноважень, з огляду на що суд доходить висновку, що адміністративний позов позивача є необґрунтованим, не доведеним жодними доказами, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

При цьому при розгляді адміністративної справи суд не надає оцінки праву позивача на отримання пенсії на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч.1 ст.13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», а також праву на зарахування стажу її підприємницької діяльності в загальний стаж роботи з 29.12.2001 року по 31.03.2005 року та з 24.01.2012 року по 14.03.2014 року, оскільки ОСОБА_1 , після отримання оновлених документів, із заявою про призначення зазначеного виду пенсії до пенсійного органу не зверталась, зазначених документів пенсійному фонду не надавала, з огляду на що зазначені обставини не можуть бути предметом дослідження та надання правової оцінки в адміністративній справі №501/874/20.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судового збору, сплаченого за подання адміністративного позову до суду.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 192-194, 205, 241-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 12 березня 2021 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.