Справа № 420/12318/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника відповідача Білоконь Н.О. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, суд вирішив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 204 від 26.10.2020, яким громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10.04.2020;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області вирішити питання щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, за заявою-анкетою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10.04.2020.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів є таким, що прийняте безпідставно, оскільки фактично не відбулося попереднього розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 (не видано довідку, не здійснено співбесіду тощо), а також, що відповідачем грубо порушено встановлений законом строк попереднього розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 .

Протягом 15 робочих днів з дня реєстрації заяви-анкети відповідач на порушення вимог Закону не видав ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом, не провів співбесіду, не запитав будь-яких додаткових відомостей, не встановив місця тимчасового перебування, не роз`яснив прав та обов`язків, а також не здійснив інших дій, які повинен був здійснити.

Позивач зазначає, що його заява-анкета про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, є обґрунтованою та відповідає вимогам п.п.1, 13, ч.1. статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Звернення позивача зумовлене тим, що він є громадянином РФ, влада якої його переслідує за політичні переконання, думки та громадянську позицію щодо неправомірних дій держави відносно порушення територіальної цілосності як України так і Грузії. Позивач має обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, на території РФ, а також йому там загрожує небезпека , а саме: нелюдське, жорстоке поводження, тортури, знущання, переслідування

Позивач зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів є передчасним та за своєю природою не тотожне та не співпадає з рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а тому відповідач не мав повноважень констатувати відсутність у позивача умов для задоволення його заяви-анкети. Також на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду відповідач повинен був зареєструвати заяву 24.09.2020.

Також, позивач зауважив, що відповідачем порушено принцип об`єктивності, безсторонності та неупередженості при розгляді його заяви-анкети чим було порушено ст.6: Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

(б) Позиція відповідача

14.12.2020 відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов в якому заперечував проти позовної вимоги, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1.ч.1. статті 1 Закону України про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач зазначив, що відповідно до пункту 4.1. Розділу IV наказу № 649 встановлено, що процедура попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту здійснюється протягом 15 робочих днів з дня реєстрації заяви. Тому, оскаржуваний наказ № 204 прийнято в строки, встановлені законом та наказом № 649.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

18.11.2020 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 04 грудня 2020 року о 10 год. 20 хв.

04.12.2020 суд відклав розгляд справи для надання можливості відповідачу реалізувати своє право щодо надання відзиву та призначив судове засідання на 04 лютого 2021 року об 11 год. 00 хв.

04.02.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи на 24.02.2021 о 10 год. 30 хв.

24.02.2021 суд ухвалою про зупинення провадження по справі зупинив провадження та призначив наступне судове засідання на 09.03.2021 о 10 год. 00 хв.

IV. Обставини, встановлені судом

З огляду на матеріали особової справи, в серпні 2019 року позивач нелегально вибув з території РФ до країн ЄС (Польщі) транзитом через Латвію та Литву. На території Польщі перебував у період з серпня 2019 року по березень 2020 року. Під час перебування на території Польщі позивач не звертався за наданням міжнародного захисту.

12.03.2020 позивач таємно (поза пунктом пропуску) в`їхав на територію України.

31.03.2020 позивача затримали співробітники УСР на території Одеської області через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу для притягнення до кримінальної відповідальності на території РФ за скоєння злочину, передбаченого статтею 210.1 КК РФ (зайняття вищого положення у злочинній ієрархії). Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2020 щодо позивача застосовано тимчасовий арешт, позивач утримується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 у справ №420/3854/20 суд зобов`язав відповідача розглянути заяву ОСОБА_1

05.10.2020 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №420/3854/20 та відповідно до зареєстрованої заяви позивача від 05.10.2020 відповідач розглянув клопотання позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.10.2020 в Одеському СІЗО співробітники ГУ ДМС України в Одеській області провели опитування позивача за участю адвоката Шепітка Г.І . У ході опитування встановлено, що позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту після затримання правоохоронними органами України, а саме 31.03.2020.

26.10.2020 відповідач прийняв наказ №204 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на матеріали співбесіди від 23.10.2020, на момент виїзду з території РФ позивачу було відомо про порушення проти нього кримінальної справи. Перебуваючи за територією РФ станом на 06.10.2019 він використовував адвоката для представлення власних інтересів у судовому засіданні Челябінського районного суду м. Челябінська з приводу обрання запобіжного заходу.

У ході здійснення екстрадиційної перевірки УСБУ України в Одеській області надало інформацію (лист від 28.05.2020 № 65/5/3-3597), відповідно до якої позивач не переслідувався на території РФ за релігійними або політичними поглядами та не мав відношення до участі у проведенні антитерористичної операції на Сході України.

Відповідно до листа від офісу Генерального прокурора від 04.05.2020 № 19/2-34021-20, встановлено, що позивач розшукується на території РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого статтею 210.1 КК РФ (зайняття вищого положення у злочинній ієрархії), а отже запит про видачу позивача РФ не має на меті переслідування особи за ознаками раси, національності, віросповідання або політичних мотивів, а також, на території РФ особі не загрожуватимуть тортури та інші види нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Відповідно до повідомлення С-25/1 -2017 позивач знаходиться у розшуку каналами Інтерполу.

З матеріалів особової справи встановлено, що позивач перебував на території Латвії, Литви, Польщі до моменту потрапляння в Україну. За міжнародним захистом в перелічених країнах не звертався.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до відмови у задоволенні. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту встановлений у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 цього Закону: «Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань».

Згідно з п.8 цієї частини: «Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті».

З огляду на матеріали справи, в т.ч. на матеріали особової справи суд вважає, що позивач не довів свого переслідування в РФ за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності . З урахуванням встановлених обставин, у відповідача не було підстав віднести позивача до категорії «біженець на місці» у зв`язку з тим, що позивач деякий час перебував на території України нелегально, а також на час звернення за захистом не мав відношення до жодної з категорій осіб.

Позивач не повідомив суду обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до РФ, пов`язані з переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту. Також, позивач не надав належного обґрунтування побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до РФ.

Твердження про можливі переслідування за ознакою етнічної належності до грузинів через російсько-грузинський конфлікт 2008 року не дають підстави віднести його до конкретної соціальної групи, оскільки під час вказаного збройного конфлікту, який тривав 5 діб, заявник відбував покарання в місцях позбавлення волі, а тому відношення до вказаного конфлікту не мав.

Не мають документального чи усного підтвердження твердження позивача про наявність в нього певних політичних (особистих) поглядів, відповідно до яких він засуджує російську окупацію АР Крим, території Донецької та Луганської областей України. Позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території РФ, політичною діяльністю не займався.

Відповідно до матеріалів особової справи позивача та його пояснень, у позивача відсутні підстави, які б вказували на можливе застосування до нього смертної кари, здійснення щодо нього нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства під час міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини у разі повернення до РФ.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, серйозна шкода включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

З аналізу вказаних положень, застосування можливого позбавлення волі до позивача у випадку обвинувального вироку щодо нього не можна розглядати як серйозну шкоду, оскільки можливе покарання за скоєні злочини не передбачає смертної кари відповідно до законодавства Російської Федерації, в країні відсутні збройні конфлікти. Також, позивач не буде позбавлений права на справедливий судовий розгляд.

Генеральна Прокуратура Російської Федерації у своєму запиті від 16.04.2020 № 81/3-1387-2019 засвідчила, що відсутні наміри щодо переслідування позивача за політичними мотивами у зв`язку з расовою належністю, віросповіданням чи політичними поглядами. Також, Генеральна Прокуратура Російської Федерації надала гарантії, що у відповідності до статті 66 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993, позивач буде притягнутий до кримінальної відповідальності тільки за той злочин, у зв`язку з яким запитується його видача, та після закінчення кримінального переслідування або судового розгляду, а у випадку винесення обвинувального вироку - після відбування покарання зможе покинуту територію РФ.

Аналіз наявних матеріалів особової справи позивача вказує на наміри позивача уникнути кримінальної відповідальності в РФ шляхом виїзду на територію України.

При розгляді спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні, варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.08.2020 у справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, від 11.10.2018 у справі № 815/1892/17.

Враховуючи викладене, на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, суд робить висновок, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, а тому відповідач законно прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Твердження позивача про необґрунтованість спірного рішення через нездійснення відповідачем жодних дій передбачених попереднім порядком розгляду заяв та порушеннч строків розгляду заяви про надання міжнародного захисту суд також вважає необґрунтованими.

Так, стаття 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює регулює порядок попереднього розгляду скарг. Зокрема, відповідно до першого абз. ч.1 цієї статті: «Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання».

Порядок вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регулюється також розділом ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 №649.

Так, відповідно до п. 2.1. Наказу: « Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до матеріалів особової справи позивача відповідач здійснив процедуру попереднього розгляду заяви щодо прийняття заяви, здійснення анкетування, складення протоколів співбесіди, розгляд наданих документів.

Заява позивача була зареєстрована 05.10.2020. Враховуючи встановлений законом 15-ти денний термін спливає 26.10.2020.

23.10.2020 відповідач провів протокол ознайомлення з прийняти рішенням по заяві, протокол співбесіди. Спірне рішення відповідач прийняв 26.10.2020 - тобто в строки встановлені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» та Наказом МВС України №649.

Щодо посилань позивача на упередженість відповідача при розгляді його заяви суд зазначає наступне. В обґрунтування своїх сумнівів у неупередженості відповідача позивач посилається на довгий розгляд заяви через подання касаційної скарги на рішення суду, яким було зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву. Проте суд не погоджується з такими твердженнями позивача та вважає, що факт подання касаційної скарги на рішення суду є законним правом відповідача, а тому не може бути об`єктивним обґрунтуванням сумніву щодо неупередженості. Таким чином, суд не відхиляє твердження позивача про порушення відповідачем ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «Білуха проти України» ЄСПЛ зазначив, що при вирішенні того, чи є обґрунтовані причини побоювання щодо небезсторонності, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна

вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (п.52; заява №33949/02).

Отже, на підставі викладеного, суд робить висновок про відмову у задоволенні адміністративного позову.

VI. Судові витрати

Враховуючи, що позивачу суд відмовив у задоволенні позову, свідки та експерти впродовж розгляду даної справи не залучались, суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вирішити питання про прийняття рішення відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач- громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, , адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44.

Повний текст рішення складений та підписаний 15 березня 2021 року.

Суддя О.Я. Бойко

.