Справа № 826/8536/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2021-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2021 року м. Київ № 826/8536/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О. розглянувши в загальному позовному провадженні (в порядку письмового провадження) адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини ВЧ НОМЕР_1 полковника ЗСУ ОСОБА_2 , заступника командира ВЧ НОМЕР_1 полковника ЗСУ Сотника Владислава Віталійовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: заступник Міністра оборони України генерал лейтенанта ЗСУ Дублян Олександр Володимирович

про визнання протиправним та скасування рішень

суд прийняв до уваги таке:
На розгляді Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває позов ОСОБА_1 , в якому позивач просить суд:

1) визнати неправомірним рішення командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 та т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 щодо покладення на ОСОБА_1 обов`язків матеріально відповідальної особи та прийом під свою відповідальність військового майна відділу захисту інформації та криптології Військової частини НОМЕР_1 , а також про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень;

2) визнати незаконним та скасувати:

наказ № 288 від 24.12.2015 «Про передачу інформаційно аналітичної системи підтримки планування розвитку озброєння військової частини НОМЕР_1 ,

3) наказ № 51 від 16.02.2016 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2015 № 288,

4) наказ № 60 від 29.02.2016 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»,

5) наказ № 89 від 04.04.2016 «Про передачу інформаційно аналітичної системи підтримки планування розвитку озброєння військової частини НОМЕР_1 »,

6) наказ № 94 від 14.04.2016 «Про результати службового розслідування»;

7) визнати нечинною службову характеристику на капітана ОСОБА_1 від 05.05.2016.

Ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.06.2016 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/8536/16 за вказаним позовом ОСОБА_1 , закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду (головуючий суддя Огурцов О.П.).

В подальшому відповідно до розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017 № 4576 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» справу № 826/8536/16 передано на повторний автоматичний розподіл між суддями.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2017 року дану справу передано для розгляду судді Окружного адміністративного суду м. Києва Дегтярьовій О.В.

Відповідно до Розпорядження № 168 від 22.01.2018, внаслідок перебування на лікарняному судді у зв`язку з вагітністю та пологами судді, в провадженні якої перебувала адміністративна справа №826/8536/16 і не була нею розглянута, справу передано на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2018 матеріали справи №826/8536/16 передано судді Арсірію Р.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 справу № 826/8536/16 прийнято до провадження судді Арсірія Р.О., розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Під час розгляду справи позивачем 27.04.2017 подано заяву про зміну позовних вимог (т. 2 а.с. 79-87), згідно якої позивач доповнив позовну вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 11 000 грн та компенсацію за порушення строків її виплати.

Згідно протокольної ухвали суду від 24.04.2017 (суддя Огурцов О.П.) вказану заяву про збільшення позовних вимог судом не прийнято до розгляду, прийнято в частині пояснень (т. 2 а.с. 91 зворотній бік).

Представник відповідачів подав заперечення на позовну заяву, в яких вказано про безпідставність позовних вимог, їх необґрунтованість та відповідно, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на посаді старшого офіцера відділу захисту інформації та криптології військової частини НОМЕР_1 .

24.12.2015 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 видано наказ № 288 «про передачу інформаційно аналітичної системи підтримки планування розвитку озброєння військової частини НОМЕР_1 ».

Відповідно до п. 2 вказаного наказу: майно, технічні засоби, програмні вироби та документацію, які розташовані на ІАС ППРО закріпити за капітаном ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним наказом, ОСОБА_1 28.12.2015 подано на ім`я заступника командира військової частини НОМЕР_1 рапорт, відповідно до якого ОСОБА_1 вказано про не володіння ним знаннями з програмного забезпечення та мережевого обладнання, що на думку позивача є підставою для не виконання ним наказу № 288 від 24.12.2015.

Надалі, командиром військової частини НОМЕР_1 16.02.2016 видано наказ № 51 яким пункт 3 наказу № 288 викладено в новій редакції, а саме змінено дату роботи комісії з передачі ІАС ППРО.

Щодо не можливості виконання наказу з урахуванням внесених змін, позивачем повторно подано рапорти з повідомленням обставин не володіння знаннями щодо виконання спірних наказів.

Надалі, як вказує позивач та що слідує з наявних у справі матеріалів, за порушення позивачем вимог ст. 11, 16, 30, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та ст. 6 Дисциплінарного статут ЗСУ щодо визначеного порядку виконання наказів командирів (начальників) не виконання та не вжиття належних заходів щодо виконання наказу командира військової частин НОМЕР_1 від 16.02.2016 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2015 № 288», старшому офіцеру відділу захисту інформації та криптології капітану ОСОБА_1 оголошено сувору догану (т.1 а.с. 24-25).

В подальшому, 04.04.2016 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 видано наказ № 89 Про передачу інформаційно аналітичної підтримки планування розвитку озброєння військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 2 вказаного наказу, капітана ОСОБА_1 призначити матеріально відповідальною особою за майно, технічні засоби, програмні вироби та документацію, що розташовані на АІС ППРО.

Як вказує позивач, враховуючи те, що причини не можливості прийняття ним майна та відповідно виконання наказу командира не змінилися, ним знову подано рапорт про не можливість виконання наказу, враховуючи відсутність у нього відповідної освіти та порушення порядку зберігання майна яке належно до закріплення за ОСОБА_1 .

Також, 08.04.2016 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 90 про проведення службового розслідування за вказаними вище обставинами, в тому числі не виконання наказів командира військової частини офіцером ОСОБА_1

14.04.2016 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 94 «Про результати службового розслідування», згідно п. 1 якого за порушення вимог ст. 11, 16, 30, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та ст.6 Дисциплінарного Статуту ЗСУ щодо визначеного порядку виконання наказів командирів (начальників), не виконання та не вжиття належних заходів щодо виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2016 № 89 на старшого офіцера відділу захисту інформації та криптології капітана ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність.

Також, позивач у позовній заяві звертає увагу суду на звернення його матері ОСОБА_4 до Міністра оборони України та до народного депутата України ОСОБА_5 за фактами неправомірних дій командування військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 прийняттям вище вказаних наказів командира військової частини НОМЕР_1 , а також порушенням порядку зберігання майна у військовій частині НОМЕР_1 .

Вказані обставини і слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди зобов`язані перевірити оскаржені рішення, дії на предмет того, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Як вказувалось вище, ОСОБА_1 є капітаном Збройних Сил України та проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу захисту інформації і криптології, що є режимно-секретним органом військової частини НОМЕР_1 . Вказану посаду ОСОБА_1 обіймає з жовтня 2011 року. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Як слідує з наявних у справі матеріалів, у військовій частині НОМЕР_1 існує інформаційно - аналітична система підтримки планування розвитку озброєння (також, скорочено - ІАС ППРО), що є інформаційною системою, яка безпосередньо пов`язана з охороною державної таємниці, оскільки саме на ІАС ППРО здійснюється робота з документами, які містять інформацію віднесену до державної таємниці.

Як зазначає відповідач, у військовій частині НОМЕР_1 в штаті відсутній такий структурний підрозділ як служба захисту інформації, яка організовує діяльність ІАС ППРО, тому діє позаштатна служба захисту інформації.

Відносини в сфері діяльності служби захисту в інформатизованій системі врегульовує Типове положення про службу захисту в інформатизованій системі, затверджене наказом Департаменту спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації служби безпеки України від 04.12.2000 № 53.

Відповідно до п. 6.2 вказаного Положення в організаціях, де штатним розкладом не передбачено створення служби захисту інформації, заходи щодо забезпечення захисту інформації в автоматизованій системі здійснюють призначені наказом керівника організації працівники. У цьому випадку посадові (функціональні) обов`язки цих працівників повинні включати положення, які б передбачали виконання ними вимог щодо діяльності служби захисту інформації.

Відповідно до п. 6.3 Положення, метою створення служби захисту інформації є організаційне забезпечення завдань керування комплексною системою захисту інформації (КСЗІ) в автоматизованій системі та здійснення контролю за її функціонуванням. На СЗІ покладається виконання робіт з визначення вимог із захисту інформації в автоматизованій системі, проектування, розроблення і модернізації КСЗІ, а також і експлуатації, обслуговування, підтримки працездатності КСЗІ, контролю за станом захищеності інформації в автоматизованій системі.

Завданнями Служби захисту інформації є:

захист законних прав щодо безпеки інформації організації, окремих її структурних підрозділів, персоналу в процесі Інформаційної діяльності та взаємодії між собою, а також у взаємовідносинах з зовнішніми вітчизняними і закордонними організаціями;

дослідження технології обробки інформації в автоматизованій системі з метою виявлення можливих каналів витоку та інших загроз для безпеки інформації, формування моделі загроз, розроблення політики безпеки інформації, означення заходів, спрямованих на її реалізацію;

організація та координація робіт, пов`язаних з захистом інформації в автоматизованій системі, необхідність захисту якої визначається її власником або чинним законодавством, підтримка необхідного рівня захищеності інформації, ресурсів і технологій;

розроблення проектів нормативних і розпорядчих документів, чинних у межах організації, згідно з якими повинен забезпечуватися захист інформації в автоматизованій системі;

організація робіт зі створення і використання КСЗІ на всіх етапах життєвого циклу автоматизованої системи;

участь в організації професійної підготовки і підвищенні кваліфікації персоналу та користувачів автоматизованої системи з питань захисту інформації;

формування у персоналу і користувачів розуміння необхідності виконання вимог нормативно-правових актів, нормативних і розпорядчих документів, що тасуються сфери захисту інформації;

організація забезпечення виконання персоналом і користувачами вимог нормативно -правових актів, нормативних і розпорядчих документів з захисту - формації в автоматизованій системі та проведення контрольних перевірок їх виконання.

Відповідно до п. 11.2 Положення структура СЗІ, її склад і чисельність визначається фактичними потребами автоматизованої системи для виконання вимог політики безпеки інформації та затверджується керівництвом організації, чисельність і склад СЗІ мають бути достатніми для виконання усіх завдань з захисту інформації в автоматизованій системі.

Згідно з п. 11.5 Положення штат СЗІ комплектується спеціалістами, які мають спеціальну технічну освіту (вищу, середню спеціальну, спеціальні курси підвищення кваліфікації у галузі технічного захисту інформації тощо) та практичний досвід роботи, володіють навичками з розробки, впровадження, експлуатації КСЗІ і засобів захисту інформації, а також реалізації організаційних, технічних та інших заходів з захисту інформації, знаннями і вмінням застосовувати нормативно-правові документи у сфері захисту інформації.

Як вказує відповідач та не заперечується позивачем з 2008 року по квітень 2016 року у військовій частині НОМЕР_1 діяла позаштатна служба захисту інформації, до складу якої входили науковці науково-дослідного правління воєнно-технічної політики.

Крім того, відповідач зазначає, що зважаючи завантаження у сфері виконання штатних функціональних обов`язків особовим складом науково дослідного управління воєнно технічної політики, командуванням військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про зміну складу позаштатної служби захисту інформації, а саме включення до її складу представників відділу захисту інформації і криптології, враховуючи завдання вказаного відділу в цілому та функціональні обов`язки його особового складу зокрема.

Щодо погодження даного питання відповідачем скеровано до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України запит щодо надання роз`яснення.

Так, відповідно, до наявної у справі копії листа від 29.02.2016 № 08/02/02-104ден за підписом першого заступника Голови Служби ОСОБА_6 вказано, що створення позаштатної СЗІ зі складу військовослужбовців та працівників відділу захисту інформації та криптології (РСО) (де працює позивач) не суперечитиме вимогам нормативно правових актів (т. 2 а.с. 54-55).

У взаємозв`язку з вище викладеним, суд доходить висновку про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача, що останній не є компетентним, не має відповідної освіти та знань для виконання наказів керівника військової частини НОМЕР_1 в тому числі закріплення/прийняття за ним матеріальних цінностей ІАС ППРО, зважаючи також на таке.

Так, відповідно до функціональних обов`язків старшого офіцера відділу захисту інформації і криптології ОСОБА_1 (т.1 а.с. 67, 67 зворотній бік аркуша), затвердженого заступником начальника Центрального науково дослідного інституту озброєння та військової техніки ЗСУ Шереметовим С.В. 29.01.2014, до компетенції ОСОБА_1 , але не виключно, відноситься:

1) організація діяльності, пов`язаної із забезпеченням режиму секретності;

2) розробка проектів інструкцій, положень та інших організаційно-методичних документів, що регламентують діяльність, пов`язану із забезпеченням режиму секретності під час проведення військовій частині секретних робіт;

3) розробку, контроль та забезпечення виконання заходів щодо усунення причин і умов витоку секретної інформації;

4) визначення нових напрямків у роботі по забезпеченню захисту державних секретів в управліннях, відділах, службах військової частини;

5) вивчення фактичного стану, оцінку ефективності прийнятих заходів щодо захисту державних секретів структурних підрозділах військової частини, підготовку пропозицій по комплексному закриттю можливих каналів витоку секретних відомостей, удосконаленню системи захисту державних секретів та протидії іноземним технічним розвідкам;

6) надання проектів звітів начальнику відділу захисту інформації і криптології про виконання користувачами інформаційно - телекомунікаційних систем, виконавцями вимог захисту інформації;

7) контроль стану захищеності інформації в інформаційно - телекомунікаційних системах, виконання посадовими особами і користувачами інформаційно-телекомунікаційних систем вимог, норм, правил, інструкцій захисту інформації відповідно до визначеної політики безпеки інформації, у тому числі контроль за забезпеченням режиму секретності у разі обробки в інформаційно-телекомунікаційній системі інформації, що становить державну таємницю;

8) контроль функціонування КСЗІ та її компонентів;

9) контроль дотримання вимог керівних документів користувачами у кімнаті № 401 з питань забезпечення режиму секретності тощо.

Тобто, з аналізу перелічених повноважень та компетенції позивача слід дійти висновку, що останній є користувачем та має доступ до ІАС ППРО.

Щодо наявності у позивача відповідної освіти, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як слідує з наявної у справі копії диплома ОСОБА_1 , останній закінчив Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут», напрям підготовки/спеціальність 6.160100 інформаційна безпека, кваліфікація бакалавр інформаційної безпеки; напрям підготовки/спеціальність 7.160102 Захист інформації з обмеженим доступом та автоматизації її обробки, кваліфікація професіонал з питань безпеки підприємств, установ та організацій. В дипломі бакалавра - 1728 навчальний час дисциплін, що стосуються комп`ютерних наук та комп`ютерної інженерії (т. 1 а.с 68-71).

Крім того, виходячи з вище викладеного, та про що зазначалось вище ОСОБА_1 мав допуск до приміщень, де знаходиться ІАС ППРО та безпосередньо працював із нею, про що власне сам позивач не заперечує.

Окремо, щодо посилань позивача, що він не може бути матеріально відповідальною особою, чи особою, за якою закріплене відповідне майно ІАС ППРО, зважаючи, що на думку позивача, наявне порушення умов збереження такого майна, суд звертає увагу, що зазначені обставини не можуть слугувати підставою для не виконання наказу командира військової частини. Вказане, на думку суду є суб`єктивним ставленням позивача до певних речей та обставин, щодо не бажання виконувати наказ командира з суб`єктивних міркувань, а відтак, в такому випадку наявності розуміння щодо допустимості належності виконання спірних наказів.

Слід зазначити, що 16.07.1997 наказом Міністра оборони України № 300 затверджено Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України.

Відповідно до п. 3.1.7 зазначеного положення, у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3-3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають, серед іншого, інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

У взаємозв`язку з наведеним, а саме приписів вказаного положення та функціональних обов`язків позивача, суд доходить висновку про можливість ОСОБА_1 бути особою, якій адресовані спірні накази.

Більше того, твердження позивача про те, що він як офіцер не може бути матеріально відповідальною особою спростовується і наявністю чинного на час виникнення спірних правовідносин Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затвердженого постановою ВРУ 1995), де в тому числі матеріально відповідальними особами визначаються і офіцери ЗСУ (ким і являється позивач).

Додатково слід додати, під час приймання/закріплення відповідно майна, тобіж виконання спірних наказів, які по своїй суті можуть являтися внутрішніми розпорядчими актами, позивачем в силу вимог Положення, можуть бути здійснені відповідні відмітки в акті приймання передачі матеріальних цінностей щодо стану та особливостей відповідних цінностей. Разом з тим, вказані дії позивачем здійснені не були.

Спору щодо порядку ознайомлення з оскаржуваними наказами сторони не мають.

Більше того, суд звертає увагу, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.12.2015 № 275 (зі змінами) «Про організацію службової та повсякденної діяльності військової частини НОМЕР_1 у 2016 році» ОСОБА_1 включений до переліку матеріально-відповідальних осіб військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

Виходячи із функціональних обов`язків, освіти, тривалого періоду проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 (з 2011 року) та роботи з ІАС ППРО, суд доходить висновку, що відповідач приймаючи оскаржувані накази в частині закріплення за позивачем відповідного майна, діяв в межах та спосіб передбачений законодавством, а відтак, такі накази є правомірними та такими що не підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Щодо позовних вимог про скасування наказів про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень, суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, за невиконання та відмову від виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2015 № 288, ОСОБА_1 наказом від 29.02.2016 № 60 оголошено сувору догану.

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2016 № 51 внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2015 № 288. Відповідно до вказаного наказу, визначений новий строк прийому передачі ІАС ППРО.

Також, 04.04.2016 наказом військової частини НОМЕР_1 № 89 капітана ОСОБА_1 призначено матеріально відповідальною особою за майно, технічні засоби, програмні вироби та документацію, що розташовані на АІС ППРО.

Разом з тим, як зазначає позивач, та про що свідчать наявні у справі копії його рапортів до командувача військової частини НОМЕР_1 , вважаючи що обставини, які були викладені ним у раніше поданих рапортах не змінилися, позивач вказує про не можливість, на його думку, виконання наказів про призначення його матеріально відповідальною особою та закріплення за ним майна АІС ППРО.

Зважаючи на викладені обставини, військовою частиною НОМЕР_1 , проведено службове розслідування, за наслідками якого прийнято наказ від 14.04.2016 № 94. Відповідно до п. 1 вказаного наказу, за порушення вимог ст. 11,16,30,37 Статут внутрішньої служби ЗСУ, ст. 6 Дисциплінарного Статуту ЗСУ щодо визначеного порядку виконання наказів командирів (начальників), не виконання та не вжиття належних заходів щодо виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2016 №89, на старшого офіцера відділу захисту інформації та криптології капітана ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність.

Суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні твердження позивача щодо застосування відповідачем дисциплінарних стягнень спірними наказами за одне і те саме порушення, а також відсутністю, за його твердженням, протиправної поведінки не виконанням таких наказів, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 3.1.7 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затверджене наказом Міністра оборони України № 300 від 16.07.1997 встановлений не вичерпний перелік посадових осіб, які відають військовим господарством, а саме зазначено, що можливе відання військовим господарством іншими посадовими особами військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

Відповідно частини 12 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно - господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

В даному випадку, суд вважає за необхідне послатися до постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво» надає роз`яснення «організаційно - розпорядчих обов`язків» та «адміністративно - господарських обов`язків».

Так, згідно тлумачення вказаної постанови, організаційно розпорядчі обов`язки - це обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, активних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, півники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, мораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово - господарських, постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств , відомчих ревізорів та контролерів тощо.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що особа є службовою не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції чи виконує обов`язки постійно, а й тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальним повноваженням, за умови, що зазначені функції чи обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою.

Суд звертає увагу, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.12.2015 № 275 (зі змінами) «Про організацію службової та повсякденної діяльності військової частини НОМЕР_1 у 2016 році» ОСОБА_1 включений до переліку матеріально-відповідальних осіб військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 . Вказаний наказ є чинним та позивачем не оскаржується.

Відтак, суд відхиляє, як необґрунтовані та безпідставні доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного наказу про застосування до нього суворої догани, зважаючи на неможливість виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 , посилаючись при цьому на відсутність у нього права на прийняття майна ІАС ППРО та відсутність у нього статусу матеріально відповідальної особи.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за невиконання наказу командира можливе лише у одному випадку, якщо цей наказ є явно злочинним.

Згідно з частиною 2 статті 41 Кримінального кодексу України наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Зважаючи на положення вказаної статті Кримінального кодексу України, слід дійти висновку, що явність злочинності наказу передбачає очевидний і об`єктивний характер його вимог на вчинення злочину підлеглим. Діяння, яке приписується вчинити на виконання явно злочинного наказу, вочевидь містить всі знаки злочину. Очевидним є все: і суспільно небезпечний характер такого зіяння, і його суспільно небезпечні наслідки, настання яких за умов чіткого, своєчасного і повного виконання явно злочинного наказу є неминучим. Такі наслідки в силу їх очевидності є очікуваними як для особи, яка віддала наказ, так і для особи, що його виконує. Очевидним в такому випадку є і причинний зв`язок між наслідками і діями, вчинення яких вимагається даним наказом.

Відтак, у даному конкретному випадку, не виконання наказу командира військової частини у сфері правового поля, можливе у разі відданя явно злочинного наказу особі, якій він адресований.

Відповідно до статей 110, 113 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у сфері військової служби підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу. Виконавши наказ, підлеглий може подати скаргу, якщо стосовно нього було вчинено неправомірні дії, але її подання не звільняє від виконання наказів командирів.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що накази командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2015 № 288, від 16.02.2016 № 51 та від 04.04.2016 № 89 видані уповноваженою на це особою, а саме командиром військової частини НОМЕР_1 , не пов`язані із порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина. Діяння, які були визначені в наказах командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2015 № 288, від 16.02.2016 № 51 та від 04.04.2016 № 89, не містять суспільно небезпечного характеру.

Перевірка законності наказів від 24.12.2015 № 288, від 16.02.2016 № 51 та від 04.04.2016 № 89 були предметом дослідження попередніх вимог позивача, у задоволенні яких позивачу відмовлено.

Отже, зазначені накази командира військової частини НОМЕР_1 підлягали виконанню, особою, якій вони адресовані - ОСОБА_1 .

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, а саме не виконання внутрішніх розпорядчих актів командира військової частини, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.

Щодо твердження позивача про застосування дисциплінарного стягнення за одне і те саме порушення двічі, суд зазначає, що в даному випадку, відповідачем застосовано друге дисциплінарне стягнення за порушення: не виконання наказу командира військової частини в частині не виконання наказу № 89 від 04.04.2016 (призначення позивача матеріально відповідальною особою). В першому випадку дисциплінарне стягнення застосовано за невиконання наказу № 288 від 24.12.2015 та від 16.02.2016 №51 (закріплення за позивачем технічних засобів, програмних виробів тощо). Відтак, оскаржувані накази про застосування дисциплінарних стягнень застосовані за порушення не виконання наказів командира військової, проте вказані накази є різними, про що зазначено вище.

Враховуючи наведене, суд відхиляє твердження позивача про притягнення його відповідальності за одне порушення двічі, як безпідставне та необґрунтоване.

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи накази про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень діяв в межах повноважень та в спосіб, передбачений законом, у зв`язку з чим позов в частині визнання їх протиправними та скасуванню не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання нечинною службову характеристику на капітана ОСОБА_1 від 05.05.2016, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на час звернення до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, на час звернення до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Разом з тим, акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_1 просить визнати нечинною службову характеристику, складену на нього та затверджену командуванням військової частини НОМЕР_1 , оскільки вважає, що така фіксує не об`єктивну інформацію про нього.

У взаємозв`язку з вище викладеним, суд зазначає, що вказана службова характеристика не є рішенням суб`єкта владних повноважень (не може бути віднесена до актів), а тому не може бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Крім того суд звертає увагу, що підстави на які посилається позивач, а саме висвітлення не об`єктивної чи спотвореної інформації щодо нього у спірній службовій характеристиці можуть бути предметом розгляду у цивільному судочинстві щодо справ захисту честі, гідності та ділової репутації.

Більше того, суд зазначає, що спору щодо форми, порядку прийняття, складення чи затвердження спірної службової характеристики щодо ОСОБА_1 сторони не мають.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного, на його думку права, в частині зазначеної позовної вимоги, що є підставою для відмови у її задоволенні.

Окремо, щодо звернень матері позивача до Міністра оборони України та запитів народного депутата України, суд зазначає, що вказані докази не мають відношення до предмету спору щодо прийняття спірних наказів та службової характеристики позивача.

Більше того, як слідує з відповіді ГУ військової служби правопорядку ЗСУ на запит матері позивача ОСОБА_4 , не знайшли свого підтвердження доводи заявниці щодо упередженого ставлення керівництва Інституту до її сина ОСОБА_1 та нестач матеріальних засобів ІАС ППРО (т. 1 а.с.38-39).

Також, додатково, суд вважає за необхідне зазначити по наданих в якості доказів листування його матері з вказаними вище державними органами. Так, матір повнолітнього та дієздатного офіцера ОСОБА_1 не є його законним представником, в силу приписів Цивільного кодексу України. Доказів представництва матеріали справи не містять. Відтак вказане листування матері ОСОБА_1 не можуть бути належними та допустимими доказами в даному конкретному випадку щодо розгляду справи, оскільки відносяться до сфери порядку інформаційного простору суб`єктів відповідних відносин.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ), командира військової частини ВЧ НОМЕР_1 полковника ЗСУ ОСОБА_2 , заступника командира ВЧ НОМЕР_1 полковника ЗСУ Сотника Владислава Віталійовича за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів про визнання протиправними та скасування наказів відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій