Справа № 324/1388/20
Суддя: Каретник Ю. М.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 324/1388/20
Провадження № 2-а/324/7/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

за участі секретаря судового засідання Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Пологи в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача адвоката Безрукової Світлани Олександрівни до Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Безрукової С.О. звернувся до суду із позовом, який згодом уточнив, та просить скасувати постанову серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року, винесену інспектором відділу патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Макаренком О.А. про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу за порушення ст.122 КУпАП, а також просить провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ст.122 КУпАП закрити.

В обґрунтування позову зазначено, що 08 жовтня 2020 року о 15-20 годині позивач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем DAF FTXF 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по автомобільному шляху міжнародного значення на території України М12 «Стрий-Рогатин-Бережани-Тернопіль-Хмельницький» (Кіровоградська область). Так, рухаючись на автомобілі по об`їзній за містом Кіровоград, повертаючи з т-образного перехрестя наліво, ОСОБА_1 був зупинений працівниками патрульної поліції за фактом нібито порушення Правил дорожнього руху, так як не побачивши знак 3.41 «Контроль» ПДР України не зупинився. Відповідно до дорожнього знаку 3.41 ПДР України «Контроль» забороняється проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (пост Національної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо). Застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.21 згідно з вимогами п.12.10 цих Правил. При цьому, зазначених знаків, розміщення яких є обов`язковим, встановлено не було. ОСОБА_1 керував автомобілем DAF FTXF 105.460, д.н.з НОМЕР_1 , який по своїй конструкції є досить габаритним, а тому не міг фізично побачити знак, який розміщений близько до землі, без попереднього зазначення інших попереджувальних знаків, що не було враховано інспектором поліції при винесенні постанови. Також позивач зауважує про те, що в момент зупинення його автомобіля, за зазначене порушення було зупинено, окрім нього, ще два автомобілі. Однак, відносно них жодних постанов складено не було, що свідчить про упереджений розгляд справи на місці події інспектором поліції відносно нього. Позивач наголошує, що розміщений дорожній знак був встановлений з грубим порушенням ПДР України, його неможливо було розгледіти навіть в світлу пору доби, знак не був розміщений на тій відстані та висоті, які передбачаються для його розміщення Правилами дорожнього руху України. У своїй постанові від 24 квітня 2019 року по справі №127/12081/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що «неналежна організація дорожнього руху не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Суд звернув увагу на те, що судам при розгляді справи необхідно брати до уваги куди (в якому напрямку) і звідки рухалася особа, що притягається до адміністративної відповідальності, де саме його зупинив інспектор поліції, яким чином організовано дорожній рух на цій ділянці дороги, зокрема розташування усіх дорожніх знаків, у тому числі дорожнього знаку, який порушила особа, правові підстави встановлення цих дорожніх знаків». З огляду на те, що були суттєві грубі порушення при розташуванні дорожніх знаків, зазначене виключає відповідальність позивача за адміністративне правопорушення за ст.122 КУпАП.

Окрім того, як вбачається із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року у ній відсутнє зазначення, за якою саме частиною статті 122 КУпАП ОСОБА_1 притягається до адміністративної відповідальності. У постанові немає чіткого зазначення про те, які дії ОСОБА_1 призвели до порушень правил дорожнього руху, та в чому конкретно полягало порушення. Крім цього, в порушення вимог ч.5 ст.258 КУпАП до постанови у справі про адміністративне правопорушення не доданий протокол про адміністративне правопорушення. Інспектор поліції не надав жодного доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Матеріали справи не містять жодних пояснень, вимірів тощо. Інспектор поліції належним чином не дослідив, яким чином організовано дорожній рух на цій ділянці дороги, зокрема, розташування усіх дорожніх знаків, у тому числі дорожнього знаку, який порушив позивач, не розібравшись у ситуації, притягнув завідомо невинну особу до адміністративної відповідальності.

19 січня 2021 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зокрема зазначено, що 08 жовтня 2020 року при здійсненні контролю на пересувному пункті габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, інспектором взводу №1 роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Кіровоградській області ДПП лейтенантом поліції Маляренком Олександром Анатолійовичем спільно із напарником о 15 год. 20 хв. було зафіксовано факт адміністративного правопорушення, а саме: ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом DAF FTXF 105.460, д.н.з НОМЕР_1 , з причепом, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.41, що був встановлений на пункті габаритно-вагового контролю на автомобільній дорозі М-12 «Стрий-Тернопіль-Кропивнішький-Знам`янка» 725 км, чим порушив п.8.4.в Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП. Факт вчинення адміністративного правопорушення та розгляд справи поліцейським було зафіксовано за допомогою відеореєстратора, про що зазначено в графі 8 винесеної постанови, але у зв`язку з тим, що факт вчинення адміністративного правопорушення відбувся 08 жовтня 2020 року, а ухвалу про відкриття провадження від 14 грудня 2020 року та позов з додатками отримано відповідачем 04 січня 2021 року, відеозаписи були видалені із серверу для зберігання відеозаписів МВС України за плином часу у відповідності до вимог «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 року №1026, у зв`язку з чим, відповідач не має можливості долучиш вище перелічені докази до матеріалів відзиву. Відповідно до письмового пояснення, наданого позивачем під час розгляду адміністративної справи, позивач, керуючи транспортним засобом DAF FTXF 105.460, д.н.з НОМЕР_1 , не мав змоги розгледіти дорожній знак 3.41 «Контроль», у зв`язку з тим, що дорожній знак знаходився на висоті не більше 10 см від поверхні землі. Представник відповідача наголошує, що дорожній знак 3.41 «Контроль» відповідав вимогам Правил дорожнього руху України та розміщувався обабіч дороги працівниками Укртрансбезпеки з дотриманням вимог чинного законодавства. Враховуючи викладене, в оскаржуваній постанові чітко вкачана суть порушення чинних Правил дорожнього руху України, а позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

У судове засідання 26 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Безрукова С.О. не з`явились, але остання надала письмову заяву, в якій судове засідання просила провести без її участі та без участі позивача.

Представник відповідача, будучи належним чином завчасно повідомленим про дату, час та місце розгляду даної справи, у судове засідання не з`явився, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, у зв`язку з чим підстав для відкладення розгляду справи не вбачається й суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних доказів.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась.

Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, заперечення проти позову з боку представника відповідача, викладені у відзиві, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відсутність хоча б однієї з наведених ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

До компетенції органів Національної поліції відповідно до ст.222 КУпАП віднесено розгляд справ, передбачених, зокрема, ч.ч.1, 2, 3 і 5 ст.122 КУпАП, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Тобто, винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення є складовою виконання посадовою особою Національної поліції України своїх посадових обов`язків, передбачених законом.

Оскільки постанова по справі про адміністративне правопорушення винесена 08 жовтня 2020 року, а позивач звернувся до суду 16 жовтня 2020 року, про що свідчить відбиток печатки «Укрпошти» на конверті, у якому надійшла до суду позовна заява з додатками, то встановлений ч.2 ст.286 КАС України десятиденний строк звернення до суду ним порушено не було.

Судом встановлено, що постановою серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255,00 гривень.

Згідно Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яку затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року № 1395 і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853, (далі - Інструкція №1395), а саме розділу IV п.5 постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Відповідно до вимог пункту 10 розділу ХV Інструкції №1395 заповнення в письмовій формі протоколів про адміністративні правопорушення, постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, тимчасових дозволів здійснюється чорнилом (пастою) чорного або синього кольору. Записи здійснюються розбірливим почерком, а прізвище, ім`я, по батькові особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, її місце проживання (перебування), місце роботи, а також посада, спеціальне звання та прізвище, ім`я, по батькові поліцейського записуються друкованими літерами.

Проте інспектором, який склав постанову серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року, не виконано вказані вище вимоги Інструкції №1395, що позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи.

Так, варто зауважити, що із копії оскаржуваної постанови, яку інспектором було вручено ОСОБА_1 , неможливо достовірно встановити прізвище самого інспектора та суть вчиненого порушення ПДР України, а також у графі «чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною ___ статті ____ КУпАП» відсутня вказівка на те, за якою саме частиною ст.122 КУпАП позивача притягнуто до адміністративної відповідальності.

У результаті цього прізвище поліцейського, який склав оскаржувану постанову, на думку позивача є « Макаренко », в той час як у відзиві представником відповідача прізвище поліцейського зазначено як « Маляренко ».

При цьому, представником відповідача до відзиву було також надано копію постанови серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП. Проте, однозначно встановити повний текст постанови також не виявляється можливим через нерозбірливий почерк особи, яка її склала.

Згідно із ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

З наведеного вбачається, що постанова у справі про адміністративне правопорушення має обов`язково містити прізвище, ім`я та по батькові, посаду посадової особи, яка її склала, опис обставин, установлених під час розгляду справи, і зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, тобто формулювання обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення і правову кваліфікацію відповідного діяння за конкретною статтею КУпАП.

Лише за умови зазначення вказаних відомостей можливо буде говорити про дотримання особою, яка складала відповідну постанову у справі про адміністративне правопорушення, вимог законодавства щодо забезпечення права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути негайно і детально проінформованою зрозумілою для неї мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти неї, що гарантоване ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Судом також враховано, що згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а в силу ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Як випливає із змісту ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

У практиці Європейського Суду з прав людини прослідковується тенденція до поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші). Отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.

Європейський суд з прав людини у п.34 і п. 35 постанови в справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34). Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

У даному ж випадку, зважаючи на те, що із наданої суду позивачем копії оскаржуваної постанови, яку він отримав від поліцейського, прізвище якого із матеріалів справи неможливо однозначно встановити, безпосередньо після її складення, неможливо однозначно встановити повний і дійсний зміст усіх викладених у ній відомостей, у тому числі й дійну правову кваліфікацію його дій, суд приходить до висновку про те, що позивач був позбавлений можливості належним чином підготувати свій захист від висунутого обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення

Частиною 1 ст.122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.

Відповідно до ПДР України заборонний знак 3.41 «Контроль» передбачає, що забороняється проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (пост Національної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо). Застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.31 згідно з вимогами пункту 12.10 цих Правил.

Представник відповідача наголосив у відзиві, що дорожній знак 3.41 «Контроль» відповідав вимогам Правил дорожнього руху України, а відповідно до письмового пояснення, наданого позивачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач, керуючи транспортним засобом DAF FTXF 105.460, д.н.з НОМЕР_1 , не мав змоги розгледіти дорожній знак 3.41 «Контроль», у зв`язку з тим, що дорожній знак знаходився на висоті не більше 10 см від поверхні землі.

Проте, представник відповідача не звернув уваги, що ОСОБА_1 в тих же письмових поясненнях зазначив (мовою оригіналу): «Нет знаков на убывание скорости, так как ехал с Винницы на Запорожье».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №177/525/17 від 08.07.2020 відхилив доводи скаржника (Управління патрульної поліції в м.Кривому Розі Департаменту патрульної поліції) про правомірність оскаржуваної постанови, у зв`язку з тим, що вчинення адміністративного правопорушення позивачем (правопорушником) не заперечується, оскільки уважає, що сам факт визнання особою вини у порушенні не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Тому суд відхиляє доводи відповідача щодо правомірності оскаржуваної постанови у зв`язку з фактичним визнанням вини ОСОБА_1 , що відображено у його письмових поясненнях, оскільки інших доказів із числа зазначених у ст.251 КУпАП на підтвердження події правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, і вини ОСОБА_1 у його вчиненні до суду надано не було.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справ.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Суд у даному випадку враховує посилання позивача на те, що він не вчиняв зазначене у постанові правопорушення, а також бере до уваги той факт, що відповідачем не було надано до суду жодного доказу на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови, а з копій постанови, які містяться в матеріалах справи, неможливо достовірно встановити не лише прізвище інспектора, а і суть правопорушення, тобто в чому саме виразилось порушення ПДР України ОСОБА_1 , за якою частиною ст.122 КУпАП позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та яким технічним засобом було здійснено відеозйомку.

Також суд враховує, що хоча оскаржувана постанова і містить вказівку про долучення до неї «відео», але вказаний відеозапис до суду надано не було.

З відзиву суду стало відомо, що відеозаписи були видалені із серверу для зберігання відеозаписів МВС України у зв`язку зі спливом певного часу.

При цьому, відповідачем не обґрунтовано, чому вказаний як додаток до оскаржуваної постанови відеозапис не було особою, яка склала цю постанову, збережено на жоден із доступних на даний час цифрових носіїв (карту пам`яті, флеш-накопичувач, DVD-диск тощо) і не було долучено до неї невідкладно після її складання.

Таким чином, посилання на відеозапис, яким було зафіксовано факт вчинення адміністративного правопорушення та розгляд справи поліцейським, але який не зберігся у зв`язку із закінченням термінів зберігання, без надання інших доказів вчинення позивачем зазначеного правопорушення є такими, що не доводять правомірність винесення оскаржуваної постанови.

Приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд бере до уваги і висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17, де останній вказав про те, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.

Підсумовуючи вищевикладене, та з урахуванням того, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь, суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок, неправомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Пронин проти України від 18.07.2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, суд враховує, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин як, зокрема, відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

При цьому, згідно із ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що постанова серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення стосовно позивача та інші надані суду матеріали справи не підтверджують факту вчинення адміністративного правопорушення та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4-9, 14-15, 72-79, 139, 229, 241-246, 257-262, 268-271, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в особі представника позивача адвоката Безрукової Світлани Олександрівни до Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову серії НК №144944 від 08 жовтня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Каретник Ю. М.