Справа № 160/13393/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боженко Н.В.
20 жовтня 2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України; третя особа - Індустріальний районний відділ в місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної Служби України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- скасувати рішення державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про задоволення заяви громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про продовження строку перебування на території України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
21 грудня 2020 року до суду позивачем подано заяву про усунення недоліків, до якої, зокрема, подано уточнену позовну заяву, в якій позовні вимоги викладено в наступній редакції:
-скасувати Рішення Держаної міграційної служби України про відмову в продовжені строку перебування громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, прийняте 03 вересня 2020 року (без номера);
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про задоволення заяви громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження строку перебування на території України.
Позовну заяву обґрунтовано протиправністю дій відповідача у вигляді відмови в продовженні строку перебування громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, адже, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року у справі №201/2241/16к ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, крім того, зобов`язано засудженого не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції. 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено від покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2016 року. Крім того, зазначає, що ним було оскаржено рішення Головного управління міграційної служби України від 03.12.2018 року №75 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та ухвалою вищезазначеного суду про забезпечення позову було зупинено дію оскаржуваного рішення до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатом розгляду справи. Тобто, на думку позивача, він не є особою, що підлягає примусовому поверненню до країни походження. Проте, на звернення позивача з заявою від 20.08.2020 року до Індустріального районного відділу у місті Дніпрі ГУДМС у Дніпропетровській області про продовження строку перебування на території України, відповідач відмовив в продовженні строку перебування на території України на підставі пп.5 п.10 Порядку продовження строку перебування та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України від 15 лютого 2012 року № 150. Також, позивач зазначає, своєю відповіддю на адвокатський запит відповідач надав інформацію про те, що, зокрема, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року у справі №932/4496/20 не є ґрунтовним та змістовним рішенням для Державної міграційної служби України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву та додаткових документів по справі - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
22 січня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що Державною міграційною службою України було правомірно та в межах чинного законодавства України було відмовлено у продовженні строку перебування позивача на території України, з підстав визначених Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150. Відповідачем зазначено, що ОСОБА_2 прибув на територію України 03.06.2017 року в особистих справах через КПП «Дніпропетровськ» та мав право перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів, ухилився від виїзду з України після закінчення граничного терміну - 01.09.2017 року. 03.12.2018 року позивач прибув до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для отримання консультації, під час якої з`ясовано, що позивачем було перевищено термін перебування на території України понад 90 днів, у зв`язку з чим було прийнято рішення №75 від 03.12.2018 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким зобов`язано позивача залишити територію України у термін до 01.01.2019 року. Вищезазначене рішення не було виконано позивачем, його було оскаржено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. 20.08.2020 року позивач звернувся з заявою про продовження строку перебування на території України до Індустріального РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, та надав відповідні документи, проте 03.09.2020 року було прийняте рішення про відмову в продовженні строку перебування громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_3 на підставі пп.5 п.10 Порядку. При цьому, було враховано ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року у справі №932/4496/20, якою зупинено рішення №75 від 03.12.2018 року. Однак, рішення суду про визнання протиправним чи скасування рішення про примусове повернення за межі України, яке набрало законної сили, відсутнє. Також звертає увагу суду на те, що враховуючи, що позивач прибув до України 03.06.2017 року, то з заявою про продовження строку він повинен був звернутися з 22 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є громадянином держави Ізраїль, на що вказує паспорт за номером 21962542, номер посвідчення особи: НОМЕР_1 .
У паспортному документі громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , виданому 25.06.2015, термін дії до 24.06.2025, міститься штамп підрозділу Державної прикордонної служби України про перетин ОСОБА_1 Державного кордону України 03.06.2017 року у КПП «Дніпропетровськ» в особистих справах.
Крім того, судом з матеріалів справи було встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року по справі №201/2241/16к ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, звільнивши його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробовуванням, призначивши іспитовий строк три роки. На підставі п. 2, 3 ст. 76 КК України зобов`язано засудженого не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_1 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2015 року було скасовано та звільнено ОСОБА_1 з-під варти в залі судового засідання.
03 грудня 2018 року рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області №75 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ізраїлю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язано позивача залишити територію України у термін до 01.01.2019 року. Вищезазначене рішення було отримано позивачем, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи.
Судом також встановлено, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року було прийнято адміністративну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Кульбач Сергія Олександровича до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України до провадження, призначити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. На даний час, за інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення по даній справі прийнято не було.
20 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою №13 про продовження строку перебування на території України.
Надалі, Індустріальним РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області листом від 16 вересня 2020 року було повідомлено позивача, про те, що 03.09.2020 року йому було відмовлено у задоволенні заяви про продовження строку перебування на території України.
Не погоджуючись з вищевказаними діями та рішенням суб`єкту владних повноважень, пов`язаних з відмовою у продовженні строку перебування на території України, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (надалі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.
Вимогами статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Згідно з частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Порядок продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Так, іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).
Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.
У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.
Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (надалі - Порядок № 150).
Пунктом 2 Порядку №150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:
1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;
2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;
3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.
У відповідності до пункту 7 Порядку № 150 рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.
Згідно пункту 8 Порядку № 150 заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.
Таким чином, основною умовою для подання іноземцем заяви про продовження строку перебування (за наявності законних підстав) є його перебування на території України на законних підставах, іншими умовами є: подання цієї заяви не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України; наявність законних підстав для продовження строку перебування на території України.
Як вже було встановлено судом, у паспортному документі громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , виданому 25.06.2015, термін дії до 24.06.2025, міститься штамп підрозділу Державної прикордонної служби України про перетин ОСОБА_1 Державного кордону України 03.06.2017 року у КПП «Дніпропетровськ» в особистих справах, таким чином, граничний строк перебування на території України сплив 01.09.2017 року, при цьому, судом враховано, що ухвалою Бабушкінского районого суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року по справі №200/3202/19 подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області про звільнення від призначеного покарання з випробуванням засудженого ОСОБА_1 задоволено, позивача звільнено від покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24.02.2016 року.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач не був обмежений у зверненні до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про продовження строку перебування на території України у законодавчо встановлені строки, враховуючи те, що вказане звернення має обмеження в часі, зокрема - не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку.
Разом з цим, ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про продовження строку перебування на території України лише 20.08.2020, тобто після закінчення строку легального перебування на території України.
При цьому, суд звертає увагу, що підставою для подальшого перебування в Україні у заяві було зазначено: карантин, ухвала про відкриття провадження.
Пунктом 10 Порядку №150 встановлено, що рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі, зокрема, коли виявлено факти невиконання іноземцем та особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не було в добровільному порядку виконано рішення №75 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ізраїлю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким зобов`язано позивача залишити територію України у термін до 01.01.2019 року. При цьому, дане рішення також не визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, станом на момент розгляду справи.
Таким чином, оскаржуване рішення Держаної міграційної служби України про відмову в продовжені строку перебування громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, прийняте 03 вересня 2020 року (без номера) прийняте в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством України.
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Таким чином, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено протиправності прийнятого відповідачем рішення, то і позовні вимоги щодо зобов`язання вчинити певні дії є похідними та задоволенню не підлягають, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Згідно з вимогами ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко