Справа № 520/18762/2020
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 березня 2021 р. №520/18762/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шляхової О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-А, м. Київ, 02152, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №385 віл 24.11.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 27.09.2005 року;

- вирішити питання щодо стягнення з Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 судових витрат;

- вирішити питання щодо стягнення з Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 втрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №385 від 24.11.2020 скасовано дозвіл на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає зазначене рішення незаконним і необґрунтованим, прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому просить скасувати дане рішення.

Ухвалою суду від 28.12.2020 по справі було відкрито спрощене провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним.

На виконання ухвали суду відповідачем надано відзив, в якому представник позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що спірне рішення прийнято за наслідками перевірки проведення законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 . За наслідками перевірки встановлено порушення вимог Закону України "Про імміграцію". Позивач отримав дозвіл на імміграцію на підставі п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", однак рішення суду про призначення позивача піклувальником громадянина України не приймалось. Таким чином, спірне рішення повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та прийняте у межах наданих повноважень.

У відповідь на відзив позивач зазначив, що не погоджується з правовою позицією відповідача, оскільки, при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцією органами міграційної служби не дотримано процесуальних гарантій заявника, встановлених Конституцією України та Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". А приписами п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" не передбачена необхідність наявності виключно рішення суду для підтвердження призначення іноземця опікуном чи піклувальником.

Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області, правом надати письмові пояснення на позов не скористалось.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У період з 01.03.2021 по 05.03.2021 суддя перебувала у відпустці.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином В`єтнаму, паспорт № НОМЕР_3 від 18.02.2020.

Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області від 27.09.2005 на підставі пункту 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" позивачу надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 27.09.2005, №900022259 від 12.03.2020.

Відповідно до висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_2 Тук ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24.11.2020 вбачається, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію позивачем отриманий на підставі рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 27.09.2005, як піклувальнику громадянки України ОСОБА_3 , на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради №2 від 15.04.2005.

В ході перевірки встановлено, що рішення ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 27.09.2005 про надання дозволу на імміграцію позивачу, як особі, яка є піклувальником громадянки України на підставі п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", суперечить вимогам Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004. Згідно із ч. 1, 2 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Отже, на думку відповідача, підставою для прийняття рішення про надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" може бути тільки рішення суду про призначення його опікуном чи піклувальником громадянина України.

Враховуючи встановлене, відповідач дійшов висновку, що оскільки, перевіркою, проведеною ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, виявлено, що дозвіл на імміграцію наданий позивачу без дотримання вимог законодавства, встановлених Законом України "Про імміграцію", а саме надано неправдиві відомості, зазначений дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню.

На підставі рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24.11.2020 №385 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину СР В`єтнаму ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", та посвідку на постійне проживання в Україні.

Не погоджуючись з рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позивач звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли у сфері імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства і стосуються правомірності рішення про скасування дозволу на імміграцію. Згідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VІ (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону №3773-VІ, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 07.06.2001 "Про імміграцію".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України "Про імміграцію" визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів, відповідно до яких останні перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

У відповідності до п.п. 2 п. 2 цього Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Судом встановлено, що оскаржуване рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №385 від 24.11.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а саме дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в Законі України "Про імміграцію", не виявив, у зв`язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Посилаючись на п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" відповідач стверджує, що позивач не міг отримати дозвіл на імміграцію, оскільки відповідно до ч. 3, 4 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Оцінюючи надані відповідачем заперечення, суд зазначає, що вони не підтверджують наявність визначених у п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" обставин, а саме фактів свідомого подання позивачем у 2005 році неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Зазначені відповідачем обставини були відомі співробітникам ВГІРФО ГУ МВС в Київській області і могли бути ними перевірені.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №385 від 24.11.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 не містить обов`язкових посилань на встановлений міграційним органом інший випадок, передбачений законом України, крім визначених ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Також, відповідно до п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно дост. 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держкомкордон.

Отже, наведені вище вимоги Закону і Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення №385 від 24.11.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , а зазначені в оскаржуваному рішенні підстави його прийняття не знайшли свого підтвердження належними доказами у ході розгляду справи, суд доходить висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення та невідповідність його вимогам п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Щодо посилань відповідача на те, що підставою для призначення особи піклувальником чи опікуном може бути виключно рішення суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 55, 56, 60, 61 Цивільний кодекс України (в редакції, чинній станом на 01.01.2006 року), опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Органи, на які покладено здійснення опіки та піклування, їх права та обов`язки щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності. Суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування.

Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Отже, опіка встановлюється судом лише у визначених законом випадках, як то: визнання особи недієздатною, обмеження цивільної дієздатності особи, встановлення опіки над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою.

Таким чином, твердження відповідача, про те, що підставою для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" може бути тільки рішення суду про призначення його опікуном чи піклувальником громадянина України є помилковим.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями ст. 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення.

Така конструкція норми ст. 12 цього Закону дозволяє суб`єкту прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію об`єктивно оцінити обставини, що є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, які настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

У справі, яка розглядається, відповідач, на переконання суду, прийняв оскаржуване рішення формально і без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто не пропорційно.

Суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що скасування дозволу на імміграцію, здійснене виключно за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону.

Так, позивач тривалий час проживає в Україні, тому скасування дозволу може призвести до погіршення усталеного способу життя позивача.

Однак, як вбачається зі змісту висновку відповідач послався на формальні порушення процедури отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ст. ст. 7, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного вище, суд доходить висновку, що відповідачем в судовому засіданні не доведено правомірність оскаржуваного рішення, а отже вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення судових витрат, суд виходить з наступного.

Через канцелярію суду 16.02.2021 представником ОСОБА_4 , адвокатом Вітер Н.В., подано заяву з питань відшкодування судових витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката у сумі 7000,00 грн., з відповідними доказами.

Представник відповідача, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, подав заперечення щодо заяви. В наданих запереченнях вказано, що справа є справою незначної складності, аналіз документів та визначення норм матеріального і процесуального права, написання адвокатом в рамках даної справи позову та відповіді на відзив не потребує значного часу. Отже, розмір судових витрат є неспівмірним зі складністю справи, а також необгрунтованим та не пропорційним до предмету спору та, як наслідок, вимога про стягнення судових витрат у розмірі 7000,00 грн. не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, зміст поданої заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАСУ).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАСУ).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАСУ).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 9 статті 139).

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат позивачем, адвокатом Вітер Н.В. надано до суду: копію договору про надання правничої допомоги №Д-1/20 від 28.01.2020, додаткової угоди № 2 від 28.01.2020 до договору про надання правової допомоги №Д-1/20 від 28.01.2020, копія довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_5 , копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором №Д-1/20 від 28.01.2020 в загальній сумі 7000,00 грн., копію акту виконаних робіт № 1 від 03.02.2020 до договору про надання правової допомоги №Д-1/20 від 28.01.2020, копії заключних виписок по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката Вітер Н.В. № НОМЕР_4 за період з 01.01.2021 по 31.01.2021.

Згідно акту виконаних робіт № 1 від 03.02.2020 до договору про надання правової допомоги №Д-1/20 від 28.01.2020, адвокатом ОСОБА_5 надані наступні послуги щодо: надання усної юридичної консультації 14.12.2020 (із розрахунку 1 година) - 1000 грн., складання та подання позовної заяви 23.12.2020 (із розрахунку 3 години) - 3000 грн., складання клопотання про витребування доказів 23.12.2020 (із розрахунку 30 хвилин) - 500 грн., складання та подання відповіді на відзив 29.01.2021 (із розрахунку 3 години) - 2500 грн.

Матеріали справи підтверджують надання адвокатом Вітер Н.В. вказаних вище послуги з правової допомоги по вказаній справі.

Крім того, вартість наданих послуг наведених в акті виконаних робіт від 03.02.2021, відповідає наданим до заяви адвокатом ОСОБА_6 . Рекомендаціям щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затвердженого рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.

Суд звертає увагу, що за правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.06.2018 по справі 826/1216/16 вбачається, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне поручения з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначається, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дослідивши подані адвокатом Вітер Н.В. докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем, перевіривши на відповідність критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд встановив, що з наданих документів повністю підтверджено обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обсяг наданої допомоги адвокатом та встановлений розмір гонорару у розміру 7000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 139 КАС України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, який відповідно до квитанції №0.0..1 від 23.12.2020 становить 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 257, 258, 262, 246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-А, м. Київ, 02152, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №385 від 24.11.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 27.09.2005 громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-А, м. Київ, 02152, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-А, м. Київ, 02152, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Шляхова