Справа № 200/10646/20-а
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р. Справа№200/10646/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшов позов ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення №4515 про відмову в призначенні пенсії від 10 вересня 2020 року та зобов`язання повторно розглянути заяву №4515 про призначення пенсії від 10 вересня 2020 року, зарахувати до страхового та пільгового стажу за Списком № 1період роботи з 15 липня 1997 року по 17 червня 1999 року та з 17 серпня 1999 року по 30 серпня 1999 року на підприємстві шахта "Курахівська "ДП "Селидіввугілля".

Позовні вимоги вмотивовані тим, що оскільки під час відбування виправних робіт, позивач працював за професією, яка передбачена Списком №1 та яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, період відбуття виправних робіт відповідач безпідставно не зарахував до пільгового та страхового стажу. Крім того, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про періоди роботи, проте період роботи з 17 серпня 1999 року по 30 серпня 1999 року на підприємстві шахта "Курахівська "ДП "Селидіввугілля" не зараховано у зв`язку із відсутності довідки про підтвердження пільгового стажу роботи, що є, на думку позивача, неправомірним.

Відповідач позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. В обґрунтування зазначив, що період роботи позивача з 17 серпня 1999 року по 30 серпня 1999 року не зазначений в жодній довідці про пільговий стаж роботи позивача, що надані до заяви про призначення пенсії, тобто підтвердження щодо характеру виконуваної роботи позивача у наведений період, який відповідає необхідним умовам для призначення пенсії на пільгових умовах, відсутній. Стосовно урахування періоду роботи позивача під час відбування виправних робіт без позбавлення волі вказав, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цього Закону, зараховують до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Оскільки під час відбування покарання позивача діяв Виправно-трудовий кодекс України від 23 грудня 1970 року №3325-VII, час відбування покарання у вигляді виправних робіт, згідно з положеннями статті 95 цього Кодексу, може бути включений до загального стажу на підставі рішення суду, тобто автоматично період виправних робіт до 31 грудня 2003 року не включається.

Ухвалою від 20 листопада 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та витребувано у відповідача докази у справі.

Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року вирішено адміністративну справу розглядати за правилами загального позовного провадження, витребувати докази у справі та призначено підготовче засідання на 21 січня 2021 року.

Ухвалою суду від 21 січня 2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів,відкладено підготовче засідання до 18 лютого 2021 року.

Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 16 березня 2021 року.

У судове засідання 16 березня 2021 року представники сторін не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серія НОМЕР_1 , виданим 26 березня 1997 року Гірницьким МВМ Селидівського МВУМВС України у Донецькій області.

5 грудня 2019 року позивач звернувся до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні пенсії, з чим позивач не погодився та оскаржив рішення відповідача у судовому порядку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року у справі №200/2673/20-а вирішено, зокрема скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву № 4515 від 5 грудня 2019 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням встановлених судом обставин, та зарахувати до пільгового стажу період роботи з 01 лютого 2000 року по 22 лютого 2000 року на підприємстві АТ "Техпром", з 22 червня 2002 року по 10 вересня 2002 року у Ремонтно-будівельному кооперативі "Донецьк-2", з 05 грудня 2008 року по 07 червня 2009 року на підприємстві ТОВ "Донбасвуглегрозробка", з 01 липня 2014 року по 07 липня 2014 року, з 01 серпня 2014 року по 03 серпня 2014 року на підприємстві ПАТ " Шахтоуправління "Покровське".

На виконання судового рішення, відповідачем повторно розглянута заява позивача про призначення пенсії від 5 грудня 2019 року.

Так, рішенням відповідача №4515 від 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно з ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявник не має необхідного пільгового стажу роботи (25 років).

Згідно з вказаним рішенням, за наданими документами та даними персоніфікованого обліку, ОСОБА_1 має 43 роки 9 місяців 17 днів страхового стажу роботи, з них 23 роки 5 місяців 14 днів стажу за Списком №1.

У спірному рішенні зазначено про періоди роботи які не зараховані до пільгового стажу роботи, а саме: 1 серпня 2001 року, 1 вересня 2007 року, оскільки заявник знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, простоях та прогулі.

12 жовтня 2020 року позивач, відповідно до Закону України «Про звернення громадян», звернувся до відповідача із заявою щодо зарахування до пільгового стажу періодів з 15 липня 1997 року по 17 червня 1999 року та з 17 серпня 1999 року по 30 серпня 1999 року, які не зараховані до пільгового стажу (згідно з розрахунком стажу), проте не визначені у рішенні про відмову в призначенні пенсії.

Листом від 30 жовтня 2020 року №376-347/П-03/8-0575/20 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що період з 15 липня 1997 року по 17 червня 1999 року не зарахований до трудового стажу, оскільки в цей час заявник перебував на виправних роботах та рішення суду щодо зарахування цього періоду відсутнє. Період роботи у Відокремленому структурному підрозділі «Шахта «Курахівська» зарахований згідно пільгової довідки по 16 серпня 1988 року.

Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до положень статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до абзацу 3 статті 95 Виправно-трудового кодексу, чинного до 01 січня 2004 року час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Частиною 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України, чинного з 01 січня 2004 року, передбачено, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону № 1788-XII працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. Такий же порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничо-рятувальних частин) на шахтах по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або знаходяться в стадії ліквідації, але не більше 2 років.

Положеннями статті 56 Закону № 1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Згідно з статтею 39 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Пунктом 3 «Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі - Порядок № 383) встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Так, згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач працював у Ш/У «Курахвське» В/О «Селидіввугілля»:

- 9 червня 1995 року прийнятий учнем машиніста підземних установок в енергомеханічний відділ (запис №1);

- 29 вересня 1995 року присвоєна кваліфікація машиніста підземних установок, переведений машиністом підземних установок (запис №2);

- 30 серпня 1999 року звільнений за статтею 38 КЗпП Ураїни, Наказ №168-к від 30 серпня 1999 року (запис №4).

Довідкою від 6 жовтня 202 року №401 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що видана відокремленим підрозділом «Шахта «Курахівська» підтверджено, зокрема, що позивач у період з 29 вересня 1995 року по 16 серпня 1999 року виконував гірничі роботи за професією машиніст підземних установок 3 розряду на дільниці ЕВМ, осушення, що передбачена Списком 1 розділу 1, підрозділу 1 код КП 1010100а.

При цьому, згідно з додатковими відомостями, що містяться в означені довідці, позивач судимий до ВТР на 2 роки 20 % з липня 1997 року по 17 червня 1999 року.

Так, вироком від 5 червня 1997 року Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочину передбаченого статтею 81 Кримінального Кодексу України та призначено покарання у вигляді двох років виправних робіт без позбавлення волі з утриманням в дохід держави 20% заробітку з відбуванням покарання за місцем основної роботи.

Згідно з вимогами частини 1 статті 94 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року в редакції, чинній на час відбування покарання позивачем, виправні роботи без позбавлення волі відбуваються у відповідності з вироком суду за місцем роботи засудженого або в інших місцях, що їх визначають органи, які виконують цей вид покарання, але в районі проживання засудженого, з врахуванням його працездатності і, по можливості, спеціальності.

Положення частини 1 статті 102 Виправно-трудового кодексу України в редакції, чинній на час відбування позивачем покарання, передбачали, що із заробітку засуджених до виправних робіт без позбавлення волі провадяться відрахування в доход держави протягом строку відбування покарання в розмірах, встановлених вироком суду. Відрахування провадяться за місцем роботи засудженого з усієї суми заробітку, без виключення з цих сум податків та інших платежів, а також незалежно від наявності претензій до засудженого за виконавчими документами.

Відповідно до статті 103 Виправно-трудового кодексу України, в зазначеній редакції, час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.

Згідно з положеннями статті 414-1 Кримінально-процесуального кодексу України від 28 грудня 1960 року (чинної на час відбування позивачем покарання у виді виправних робіт) питання про включення до загального трудового стажу часу роботи в колонії-поселенні і відбування виправних робіт без позбавлення волі у випадках, передбачених відповідно статтями 33 і 103 Виправно-трудового кодексу України, вирішується суддею районного (міського) суду за місцем проживання особи, яка відбула покарання.

Норми статей 102-103 вказаного кодексу законодавцем були віднесені до глави 18 «Умови відбування виправних робіт без позбавлення волі», отже передбачали складові кримінальної відповідальності позивача за вчинений злочин.

Суд зазначає, що негативні наслідки у вигляді неврахування до трудового стажу часу відбування покарання для позивача тривали в часі, дія яких не вичерпалася фактом відбуття такого покарання. Отже правовідносини щодо виконання покарання в цій частині мають триваючий характер.

Положення Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року втратили чинність у зв`язку з набранням чинності Кримінально-виконавчим кодексом України від 11 липня 2003 року № 1129-IV - з 1 січня 2004 року (п.п.1-2 Прикінцевих положень нового кодексу).

Згідно з частиною 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України (чинного на даний час), час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують чи відміняють відповідальність особи.

Тобто, вимоги нової норми, передбаченої частиною третьої статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України, пом`якшили міру відповідальності осіб, засуджених до відбування покарань такого виду, порівняно із статтею 103 Виправно-трудового кодексу України, а саме: в частині визнання за такими особами права на зарахування часу відбування покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу, яке було обмежено нормою, що мала чинність на час відбування позивачем покарання і вимагала для цього лише певного рішення суду.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Ураховуючи викладені положення норм законодавства, суд дійшов висновку, що міра відповідальності позивача у вигляді незарахування періоду його перебування на виправних роботах до загального трудового стажу без відповідного рішення суду була пом`якшена введенням норми статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України, в силу якої позивач на законодавчому рішенні отримав право на зарахування такого стажу без вказаного рішення суду.

Тому, враховуючи положення статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на час розгляду заяви позивача про призначення пенсії у відповідача були відсутні правові підстави для неврахування зазначеного періоду до загального стажу роботи позивача.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі № 211/1432/17 (2-а/211/103/17), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так, трудова книжка позивача, містить записи щодо роботи у спірний період.

При цьому, відповідач не заперечує, що робота, яку виконував позивач під час відбування покарання відноситься до Списку №1.

Також, довідкою від 6 жовтня 2020 року №401 підтверджено, що позивач у період з 29 вересня 1995 року по 16 серпня 1999 року виконував гірничі роботи, що передбачені Списком 1.

Таким чином, оскільки умовою для врахування у пільговий стаж роботи є безпосередня робота особи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за відповідним Списком, при цьому спірні періоди роботи підтверджуються матеріалами справи, суд дійшов висновку, що період роботи позивача машиністом підземних установок з 15 липня 1977 року по 17 червня 1999 року має бути включений до пільгового стажу за Списком № 1.

Разом з тим стосовно зарахування періоду роботи з 17 серпня 1999 року по 30 серпня 1999 року суд зазначає, що вказаний період не зарахований відповідачем з огляду на відсутність такого періоду у пільговій довідці, що надана заявником.

Як вже зазначалось вище, згідно із записами у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 звільнений з шахти «Курахівська» 30 серпня 1999 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, згідно наказу №168-к від 30 серпня 1999 року (а.с. 24).

Разом з тим, згідно з копією наказу Державного відкритого акціонерного товариства Шахта «Курахівська» №68/ІІІ від 16 серпня 1999 року вирішено звільнити ОСОБА_1 з шахти за статтею 40 п. 4 КЗпП України (за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку) (а.с.11).

Згідно з довідкою про підземні вихода позивача від 16 жовтня 2020 року №412, у серпні 1999 року підземні вихода, чергова відпустка, лікарняні, прогули - відсутні (а.с. 15).

Тобто інформація зазначена у довідці про підтвердження пільгового стажу позивача щодо дати звільнення та періоду роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, збігається саме з наказом про звільнення (що міститься в матеріалах справи), тому суд вважає, що відповідачем правомірно не зараховано період роботи позивача з 17 серпня 1999 року по 30 серпня 1999 року до пільгового стажу за Списком №1.

При цьому, суд звертає увагу, що спірні періоди роботи позивача не означені у спірному рішенні про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , не урахування цих періодів зазначено лише у листі відповідача від 30 жовтня 2020 року за додатковим зверненням позивача, що свідчить про неповний розгляд заяви позивача про призначення пенсії.

На підставі викладеного вище, ураховуючи, що із заявою про призначення пенсії позивач звернувся 5 грудня 2019 року, суд вважає за необхідне, задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 5 грудня 2019 року, з урахуванням до страхового та пільгового стажу період роботи з 15 липня 1997 року по 17 червня 1999 року.

Таким чином, позовні вимоги суд задовольняє частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з квитанцією про сплату судового збору, позивачем за подання даного адміністративного позову було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №4515 від 10 вересня 2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, б. 103, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про призначення пенсії за віком від 5 грудня 2019 року, з урахуванням до страхового та пільгового стажу за Списком №1 період роботи у Відокремленому підрозділі шахта «Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» з 15 липня 1997 року по 17 червня 1999 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, б. 103, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 420,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу VІ "Прикінцевих положень" Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв