Справа № 640/21814/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Київ № 640/21814/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просить суд:

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 50 560 (п`ятдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн. 05 коп. за період з 01.11.2018 року по 19.08.2019 року за час затримки виплати заробітної плати під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов`язкових податків та зборів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, оскільки спір щодо стягнення заборгованості із заробітної плати позивача за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року був повністю вирішений на користь останнього, а також на користь позивача вже було стягнено і середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період невиплати належної заробітної плати з 24.01.2018 року по 31.10.2018 року, у позивача відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України виникає право на отримання відшкодування у вигляді середнього заробітку за весь час затримки у виплаті належних позивачу коштів за період з 01.11.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме 19.08.2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 12.11.2019 року у адміністративній справі № 640/21814/19 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у визначений судом строк не надав до суду відзиву на адміністративний позов.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Міністерства доходів і зборів України №3209-0 від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим.

У зв`язку з ситуацією, що склалась починаючи з березня 2014 р. в Автономній республіці Крим, а саме у зв`язку з тимчасовою окупацією території півострова внаслідок збройної агресії Російської Федерації та захопленням адміністративних будівель самопроголошеною владою АР Крим, у тому числі й будівлі ДПІ у м. Алушті Головного управління Міндоходів в АР Крим, подальше виконання посадових обов`язків на території АР Крим не представлялось можливим. Окупація півострова є визнаним й загальновідомим фактом та не потребує доказування.

З метою забезпечення належної координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим, Розпорядженням Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 «Про створення робочої групи» позивач був зарахований до робочої групи з координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим та м. Севастополі з фактичним розташуванням робочої групи у м. Києві.

Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 24.03.2014 року №121-о «Про відрядження до робочої групи», позивач був відряджений до Міністерства доходів і зборів України на період функціонування такої робочої групи.

Відтак, починаючи з 24.03.2014 року позивач у відповідності до вказаного розпорядження та Наказу виконував поставлені перед робочою групою завдання та зокрема, безпосередні доручення керівника робочої групи.

Робоча група функціонувала у належному робочому складі, виконувала поставлені перед нею завдання, вживала усіх необхідних заходів для ліквідації наслідків окупації ГУ Міндоходів в АР Крим, вносила пропозиції для подальшого ефективного функціонування органу, його розміщення, вирішення проблемних питань та запобігання порушенню прав платників податків, про виконану роботу звітувалась безпосередньо Міністерству доходів і зборів України.

Проте, на підставі Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 17.04.2014 р. №76-р раніше прийняте Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 «Про створення робочої групи» визнане таким, що втратило чинність. Підставою скасування вказаного розпорядження стала «втрата актуальності».

Разом з тим, позивач увійшов до складу Міжвідомчої робочої групи при Міністерстві юстиції України, що була створена з метою формування належної доказової бази, висвітлення фактів втрат держави, нанесених збитків, порушення прав юридичних та фізичних осіб внаслідок окупації Криму.

Міністерство доходів і зборів України листом від 28.05.2014 року № 1081/5/99-99-04-01-01-16 повідомлено Міністерство юстиції України про згоду працівників територіальних органів Міндоходів в Автономній республіці Крим щодо участі підпорядкованих працівників, у тому числі і щодо позивача, у роботі зазначеної Міжвідомчої робочої групи.

Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.05.2014 року №126-о «Про відрядження до міжвідомчої робочої групи» позивач відряджений до Міністерства юстиції України на період функціонування такої міжвідомчої робочої групи.

Оскільки заробітна плата не нараховувалась та не сплачувалась, позивач для вирішення даного питання, спільно з іншими працівниками ГУ Міндоходів в АР Крим та його територіальних органів доповідав цю ситуацію безпосередньо начальнику ГУ Міндоходів в АР Крим.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2017 року у справі № 826/3967/17 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з ДФС України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.04.2014 р. по 30.06.2017 р. під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим у розмірі 148 304, 32 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі № 826/3967/17 рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Разом з тим, на підставі наказу Міндоходів України від 24.01.2018 року №1-о ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим за власним бажанням.

Однак станом на дату звільнення з ДФС України, відповідач не виконав розрахунок по заробітній платі з позивачем, не видав трудову книжку та не виконав у повному обсязі рішення суду у справі № 826/3967/17.

З метою стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2017 р. по 24.01.2018 р. позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 року по справі № 826/9106/18 було задоволено позовну вимогу та стягнуто з ДФС України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року за час роботи в ДПІ у м. Алушті ГУ Міндоходів в АР Крим без урахування обов`язкових податків та зборів;

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019 року по справі № 826/9106/18 було залишено без змін рішення суду першої інстанції в цій частині (щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.04.2014 року по 30.06.2017 року).

Ухвалою Верховного суду від 20.05.2019 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ДФС України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019 року.

Після ухвалення апеляційним судом постанови по справі № 826/9106/18, позивач звернувся до ДФС України з листом від 24.04.2019 року №б/н з пропозицією про добровільне виконання судового рішення по справі № 826/9106/18 із зазначенням банківських реквізитів та наданням копії довідки банку про розрахунковий рахунок ОСОБА_1 .

Судове рішення по справі № 826/9106/18 в частині сплати на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року було виконано 19.08.2019 року.

Тобто, фактичний розрахунок з позивачем було здійснено 19.08.2019 року.

Крім того, судом встановлено, що судовими рішеннями по справі № 826/9106/18 на користь позивача було стягнено і середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період невиплати належної заробітної плати з 24.01.2018 року по 31.10.2018 року.

Зокрема, як вказує позивач, це підтверджується зі змісту рішення ОАС міста Києва від 13.11.2018 року по справі № 826/9106/18 на сторінці 6 (абзац 1):

«-Період невиплати належної заробітної плати: з 24.01.2018 р. (дата звільнення) по 31.10.2018 року становить 191 робочий день, з яких: у січні - 5, у лютому - 20, у березні - 22, у квітні - 19, у травні - 20, у червні - 20, у липні - 21, у серпні - 22, у вересні - 21, у жовтні - 21».

Так само це підтверджується зі змісту постанови ШААС від 16.04.2019 року по справі № 826/9106/18 на сторінці 7 (абзац 9):

«Період невиплати зарплати з 24.01.2018 оку по 31.10.2018 року становить 191 робочий день х 256,65 грн = 49 020,15 грн.».

Вважаючи, що стягненню підлягає середній заробіток у розмірі 50 560, 07 грн. за період з 01.11.2018 року по 19.08.2019 року за час затримки виплати заробітної плати під час роботи позивача в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов`язкових податків та зборів, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Відповідно до положень статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР до структури заробітної плати відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні плати, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України неодноразово висловлював зазначену вище правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Наведене відповідає правовій практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеної в постановах від 21.01.2012 року № 6-87цс11 та від 14.01.2014 року № 21-395а13.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок середнього заробітку здійснений позивачем виходячи з інформації ДФС України отриманої в процесі розгляду справи №826/9106/18 на підставі листа від 03.07.2018 року №3183/8/21 -22-05-49 щодо розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року.

Середній заробіток розраховується наступним чином:

1. Заробітна плата позивача за повні останні два місяці роботи перед звільненням (24.01.2018 p.): у листопаді 2017 року - 5389 грн. 63 коп., у грудні 2017 року - 5389 грн. 63 коп.;

2. Кількість робочих днів за повні останні два місяці роботи перед звільненням (24.01.2018 p.): у листопаді 2017 року - 22 дні, у грудні 2017 року - 20 днів;

3. Середньоденна заробітна плата за повні останні два місяці роботи перед звільненням (24.01.2018 p.): 256 грн. 65 коп. = (5389 грн. 63 коп. (листопад 2017 р.) + 5389 грн. 63 коп. (грудень 2017 р.)) / 42 (загальна кількість робочих днів за листопад та грудень 2017 р.)).

Розмір середньоденної заробітної плати було підтверджено судами під час розгляду справи №826/9106/18.

4. Період невиплати належної заробітної плати: з 01.11.2018 роуц по 19.08.2019 року становить 197 робочий день, з яких: у листопаді - 22, у грудні - 20, у січні - 21, у лютому - 20, у березні - 20, у квітні - 21, у травні - 20, у червні - 18, у липні - 23, у серпні - 12.

5. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 50 560 грн. 05 коп. = 256 грн. 65 коп. * 197 робочий день.

Таким чином, середній заробіток за затримку виплати заробітної плати ОСОБА_1 становить 50 560, 05 грн.

Суд зауважує, що, оскільки розрахунок по заборгованості по заробітній платі було здійснено лише 19.08.2019, то позивач має право на компенсацію за затримку виплати заробітної плати. Зворотного відповідачем не доведено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 50560, 05 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів за час затримки виплати заробітної плати за період з 01.11.2018 року по 19.08.2019 року.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська площа, 8, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі - задовольнити.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 50 560 (п`ятдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн. 05 коп. за період з 01.11.2018 року по 19.08.2019 року за час затримки виплати заробітної плати під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст. ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А. Качур