Справа № 308/2578/21
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2021-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/2578/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2021 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, справу за адміністративним позовом представника позивача громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 , адвоката Стецяк Тетяни Іванівни до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення про примусове повернення,-

ВСТАНОВИВ:
Представник позивача громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 , адвокат Стецяк Тетяна Іванівна, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення про примусове повернення.

Позов мотивовано тим, що 17 лютого 2021р. Чопським прикордонним загоном було ухвалено Рішення про примусове повернення громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 .

Представник позивача зазначає, що на момент ухвалення вказаного рішення не існувало постанови суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 204- 1 КУпАП. При цьому зазначає, що позивач на території України перебував легально, маючи на меті навчатися на підготовчому відділенні Відкритого міжнародного університету «Україна», мав діючу до 01.10.2021 р. посвідку на тимчасове перебування в Україні, має місце проживання- орендовану в м. Києві квартиру.

Як зазначено у позовній заяві в оскаржуваному рішенні не наведено належних підстав його ухвалення, не вказано країну, в яку повинен повернутися ОСОБА_2 , не вказано термін повернення - строки виконання рішення, не вказано, що йому роз`яснено наслідки невиконання рішення про примусове повернення чи ухилення від його виконання у вигляді звернення до суду з позовом про видворення та затримання.

Разом із тим у позові вказано, що пояснення, наведені в рішенні не відповідають дійсності, оскільки в ОСОБА_2 є кошти для самостійного повернення додому. Не відповідає дійсності, за твердженням адвоката, і відомості про те, що позивач ухилятиметься від виїзду. При цьому представник позивача вказує і на те, що в оскаржуваному рішенні не зазначено строк, протягом якого позивач повинен був виїхати з України та що воно не підписане самим позивачем, так само відсутні і підписи понятих нібито в присутності яких він відмовився від його підписання, та не зрозуміло який саме перекладач здійснював переклад рішення про примусове повернення.

Також у позовній заяві вказано і на те, що позивач дізнався про існування зазначеного рішення на судовому засіданні при вирішенні питання про його затримання з метою видворення.

Представник позивача, зазначає, що після затримання Чопським прикордонним загоном були надіслані лист до ВНЗ, де навчався Позивач, з вимогою про відрахування ОСОБА_2 . Як наслідок його було відраховано, а самим ВНЗ було направлено клопотання до ЦМУ ДМС України про скасування його посвідки на тимчасове проживання, чим відповідач, на думку позивача, вийшов за межі власних повноважень, фактично позбавив ОСОБА_2 права навчатися в університеті, та всіх можливих громадянських прав.

Позивач просить суд: скасувати рішення від 17.02.2021р. начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Чопського прикордонного загону Курдельчука С.О. про примусове повернення громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.02.2021 позов залишено без руху та надано час для усунення недоліків.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.03.2021 у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

10.03.2021 від представника позивача по справі надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач з мотивами позовної заяви не погодився, вказав на те, що відповідач о 14 год. 50 хв. 15 лютого 2021 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль», на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Ужгород», в районі 246 прикордонного знаку, на відстані 500 м. до лінії державного кордону України, при спробі незаконного перетинання державного кордону поза встановленими пунктами пропуску з України в Словацьку Республіку, в складі групи осіб. Своїми діями відповідач порушив вимоги статей 9 та 12 Закону України «Про Державний кордон», тобто скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за, яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

При цьому представник відповідача вказує, що підставами для рішення про примусове повернення, було затримання позивача під час спроби незаконного перетину державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску (факт установлений Постановою суду від 17.02.2021); Вказує, що в рішенні не надавався термін та не відбиралось зобов`язання про виконання рішення, так як в ньому зазначені підстави про те, що позивач не в змозі виконати рішення, і тому прийнято рішення про подачу позовів про примусове видворення та затримання з метою затримання з метою забезпечення примусового видворення. За твердженням відповідача докази того, що рішення про ПП було доведено та вручено позивачу, підтверджується його відмовою підписувати та отримувати, в присутності двох понятих.

У відзиві зазначено, що позивача було затримано при спробі незаконного перетинання державного кордону поза встановленими пунктами пропуску з України в Словацьку Республіку, в складі групи осіб, посвідка про тимчасове перебування скасована, з навчання відрахований. Як зазначено у відзиві переклад здійснювався із української на англійську мову, яку позивач розуміє.

Щодо скасування посвідки та відрахування з університету, то відповідач наголосив, що Чопським прикордонним загоном були надіслані відповідні листи до ЦУМ ДМС України в м. Київ та Київській області, та до університету з проханням, а не зобов`язанням.

З огляду на викладене відповідач просив позовну заяву залишити без задоволення.

Від представника позивача по справі 12.03.2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, що стосуються обставин справи: Копію паспорту з візою Франції та посвідку на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_3 ; Копія листа університету згідно якого ОСОБА_3 був слухачем на підготовчих курсах в університеті; Копію поданої апеляційної скарги на рішення суду про затримання; Копію апеляційної скарги на рішення суду по ч. 2 ст. 204-2 КУпАП; Копію ухвали від 26.02.21 р., якою зупинено провадження у адміністративній справі про видворення ОСОБА_3 ; Аркуш зі скрін шотом, з якого видно, що ухвала стосується саме ОСОБА_3 ; Копію адвокатського запиту до університету.

В судове засідання позивач та його представник не зявились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримує та просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечує, просить відмовити в такому.

Суд, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно вимог ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України здійснюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI (надалі - Закон України №3773-VI).

Згідно з п.9 ч.1 ст.1 цього Закону України №3773-VI іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Пунктом 15 ст.4 Закону України №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Судом встановлено, що позивач о 14 год. 50 хв. 15 лютого 2021 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль», на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », в районі 246 прикордонного знаку, на відстані 500 м. до лінії державного кордону України, при спробі незаконного перетинання державного кордону поза встановленими пунктами пропуску з України в Словацьку Республіку, в складі групи осіб. Його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В подальшому постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2021 громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 204-1 КпАП України та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) гривень в дохід держави.

Судове рішення за результатами розгляду адміністративної справи не набрало законної сили, таке було оскаржено до апеляційної інстанції.

17.02.2021 рішенням начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно п.п.5,6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Згідно копії паспортного документа позивача, у Імед ОСОБА_1 відкрита 23-11-20 багаторазова віза типу D, мета поїздки D-13, зі строком дії до 20-02-2021 р. тобто у вказаний термін позивач тимчасово перебував в Україні на законних підставах.

Згідно копії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 позивача, Імед ОСОБА_1 встановлений строк закінчення дії 01.10.2021 року.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Частиною 10 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності..

Згідно з ч.2 ст.14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Таким іноземцям та особам без громадянства органами охорони державного кордону забороняється в`їзд в Україну строком на п`ять років. Відомості про них в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно зі ст. 26 Закону України №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 (далі Інструкція №353/271/150).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції №353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції №353/271/150 вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) мають право прийняти рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, зокрема, якщо дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою його прийняття слугувало грубе та свідоме порушення вимог законодавства України, а саме ст. ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України». Зазначено, що коштів для виїзду з України не має, українською мовою не володіє на достатньому рівні, родичів на території України не має, а також відповідно до розпорядження КМУ від 14.03.2020 року №287-р «Про тимчасові обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Ковид-19», вказано що позивач за будь-якої підстави буде ухилятись від виїзду за межі України, тому було прийнято рішення про подачу позову про затримання з метою затримання та забезпечення видворення за межі території України.

На момент ухвалення відповідачем спірного рішення постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності законної сили не набрала. Разом з тим, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало саме затримання іноземця під час спроби незаконного перетинання державного кордону України, а не притягнення його до адміністративної відповідальності.

Відповідно до Розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3). У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення /пункт 6 розділу І Інструкції/.

Отже, рішення мало бути оголошене позивачу в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис.

В даному випадку суду не надано відомостей про те, що позивачу було вручено рішення про примусове повернення.

Щодо твердження представника відповідача про відмову в його отриманні позивачем, то слід зазначити, що у рішенні вказано лише прізвища, ім`я та по-батькові понятих, однак відсутні їх підписи.

За вимогами Інструкції рішення про примусове повернення оголошується в присутності перекладача.

Як зазначено у відзиві переклад здійснювався із української на англійську мову, яку позивач розуміє.

Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом особи, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

Право іноземця на допомогу перекладача регламентовано пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. Також Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливість забезпечення права особи на перекладача.

З цього приводу суд зазначає, що перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою приймається рішення про примусове повернення, та мовою особи щодо якої приймається таке рішення, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу.

За твердженням представника позивача, Імед ОСОБА_1 не володіє ні українською, ні англійською мовою, разом з тим в оскаржуваному рішенні наявний підпис перекладача Трачук О., яка згідно відзиву здійснювала переклад з української на англійську мову.

Разом з тим, підтвердження того, що позивач володіє англійською мовою суду не надано.

За відсутності залученого перекладача, у відповідача були відсутні підстави вважати, що позивач розумів та міг скористатися своїми правами при оголошенні рішення про примусове повернення, у разі оголошення такого в його присутності.

Відповідно до п.10 розділу 1 Інструкції, рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.

Крім того, в матеріалах справи відсутнє підтвердження повідомлення щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Доказів виконання відповідачем наведених вимог Інструкції матеріали справи також не містять.

Окрім того зі змісту оскаржуваного рішення встановлено, що позивачу не було надано строку протягом якого він повинен був виїхати з України добровільно. Зобов`язання іноземця про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк також відсутнє.

Наслідків невиконання в добровільному порядку рішення про примусове повернення у встановлений строк таке не містить.

Суд вважає, безпідставними доводи представника відповідача, щодо того що такий строк не було надано у зв`язку із поясненнями самого Імед ОСОБА_1 , про те що він не має змоги самостійно покинути України. Доводи представника відповідача на неможливість виконання позивачем рішення про примусове повернення в зв`язку з відсутності в останнього коштів суд вважає необґрунтованими, оскільки жодних доказів на підтвердження даних обставин суду не надано.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що посилання позивача, про те що в оскаржуваному рішенні не міститься назви країни, в яку він повинен повернутися, не має значення по справі, оскільки в самому тексті рішення зазначено, що громадянина Алжирської республіки повинен повернутися до країни походження або третьої країни, тобто покинути територію України.

Щодо доводів позовної заяви про скасування посвідки, відрахування позивача з університету, та вилучення особистих речей в т.ч. коштів, не є предметом дослідження даної справи.

При розгляді справи суд бере до уваги і те, що відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому будь-яких доказів від відповідача, які б могли спростувати доводи позивача викладені у позовній заяві суду не надано.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем не доведено дотримання порядку ухвалення оспорюваного позивачем рішення встановленого Інструкцією про порядок про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

З огляду на викладене, у зв`язку із тим, що відповідачем було допущено порушення вказаних норм Закону та Інструкції при ухваленні рішення про примусове повернення позивача до країни походження, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.242-247, 286, 288 КАС України, суд, -

у х в а л и в :
Адміністративний позов представника позивача громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 , адвоката Стецяк Тетяни Іванівни до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення про примусове повернення - задовольнити.

Скасувати рішення від 17.02.2021р. начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Чопського прикордонного загону Курдельчука С.О. про примусове повернення громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки Імед ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.03.2021 року

Суддя Ужгородського
місьрайонного суду О.В.Фазикош