Справа № 540/4064/20
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/4064/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із адміністратиним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку ОСОБА_1 під час звільнення з військової служби в частині несвоєчасної виплати позивачу належної йому грошової компенсації вартості неотриманого речового майна згідно з довідкою від 07.07.2020 № 26 в сумі 94991,09 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.07.2020 по день фактичного розрахунку та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.07.2020 по день фактичного розрахунку (тобто за період з 09.07.2020 до 11.09.2020);

- забезпечити судовий захист порушених прав ОСОБА_1 від їх подальшого порушення з боку відповідача шляхом встановлення належного судового контролю за виконанням рішення суду.

Ухвалою від 18.12.2020 відкрите провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01.08.1986 до 08.07.2020 позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, з них з 30.12.2013 до 08.07.2020 у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника льотно-медичної служби. Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 28.05.2020 № 218 позивача звільнено з військової служби. Наказом ВЧ НОМЕР_1 від 08.07.2020 № 147 позивача з 08.07.2020 звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу військової частини. В день звільнення ОСОБА_2 не була виплачена компенсація за не отримане речове майно в сумі 94991,09 грн. Фактично вказані кошти були перераховані йому 11.09.2020. Оскільки в день звільнення з позивачем не був проведений остаточний розрахунок (не виплачено усі належні до виплати суми), тому, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме з 09.07.2020 по 11.09.2020 в належному розмірі. Із наведених підстав, просить задовольнити позовні вимоги повністю.

16.01.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, з огляду на таке. Спеціальним законодавством визначено, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах, а проходять службу. Структуру грошового забезпечення визначено ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, тому передбачені трудовим законодавством норми оплати праці і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців, відтак, застосування норм ст. 117 КЗпП України є безпідставним. Крім того зазначив, що Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач звертає увагу, що в даному спорі відсутні ознаки бездіяльності щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації за не отримане речове майно.

22.01.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій звертає увагу на описку в ухвалі суду від 18.12.2020 в частині зазначення невірного прізвища позивача " ОСОБА_3 " замість " ОСОБА_1 " та невірного зазначення кількості місяців "6" замість "2". В решті відповіді на відзив позивач повністю підтримує свої позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 262 КАС України).

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За таких обставин, суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 28.05.2020 № 218 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2020 № 147 з підполковником ОСОБА_1 припинений контракт та виключено його зі списків особового складу, остаточним днем служби встановлено 08.07.2020.

Як зазначено в наказі від 08.07.2020 № 147, ОСОБА_1 належить виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна згідно довідки № 26 від 07.07.2020 у сумі 94991,09 грн.

11.09.2020 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховані кошти у сумі 93566,22 грн., що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 .

20.11.2020 ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.07.2020 до 11.09.2020, не отримавши відповіді на своє звернення.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку обгрунтованості доводів позивача про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з п. 2, 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР, відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, компенсація за неотримане речове майно є окремим видом виплати, що належить до сплати військовослужбовцю при звільненні.

Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП передбачає виплату у день звільнення всіх сум, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У свою чергу, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

Відтак, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02. 2020 у справі № 821/1083/17 та Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, наведеною у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати

Отже, суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, не виплативши компенсації за неотримане речове майно, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 11.09.2020 в/ч НОМЕР_1 виплатила позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 94991,09 грн.

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, починаючи з 08.07.2020 - день звільнення, тобто день, коли необхідно було провести остаточний розрахунок, до дня, який передує дню фактичного розрахунку - 10.09.2020 включно, оскільки 11.09.2020 кошти надійшли на карту позивача.

Отже, військова частина в силу статті 117 КЗпП України, зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За приписами п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки відповідач на вимогу суду не надав довідки про середньомісячний заробіток позивача за останні 6 місяців, що передували звільненню, у розрізі місяців із обов`язковим зазначенням складових заробітної плати та кількості відпрацьованих днів у кожному місяці, з врахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, то саме на відповідача покладається обов`язок обчислити, нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність своєї бездіяльності щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 до 10.09.2020 включно, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 до 10.09.2020 включно, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Разом з цим, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного розрахунку ОСОБА_1 під час звільнення з військової служби в частині несвоєчасної виплати йому належної грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в сумі 94991,09 грн, оскільки така виплата вже здійснена позивачем, тобто його права в даному випадку вже поновлені.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача подати суду звіт, оскільки відсутні підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 .

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому розподіл витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 до 10.09.2020.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 до 10.09.2020 включно, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.Й. Кисильова

кат. 106030000