Справа № 400/4860/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 р. № 400/4860/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , АДРЕСА_1
до відповідача:Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001
про:визнання неправомірними та скасування рішень від 14.03.2019, від 14.09.2020; зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач-1), ОСОБА_1 (далі - позивач-2) звернулися до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі - відповідач), в якій просять визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача про припинення допомоги переміщеним особам на проживання від 14.03.2019; визнати неправомірним та скасувати рішення комісії відповідача від 14.09.2020 про відмову в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання; зобов`язати відповідача відновити виплату допомоги на проживання переміщеним особам з 01.03.2019; стягнути з відповідача на користь позивача-1 100 000 грн. моральної шкоди, заподіяної неправомірними рішеннями.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що оскаржувані ними рішення відповідача мотивовані належністю позивачу-2 на праві власності житлової нерухомості, наявність якої у власності внутрішньо переміщених осіб (якими є позивачі) є підставою для відмови у призначенні або припиненні виплати щомісячної адресної допомоги лише тоді, коли воно розташоване у регіонах, інших, ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення. Позивачі вказують, що оскільки належна позивачу-2 житлова нерухомість розташована в населеному пункті, в якому здійснювалася антитерористична операція, відповідач не мав підстав для припинення виплати допомоги та відмови у її виплаті позивачам.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, позивач-1 зазначає, що внаслідок дій відповідача він як особа з інвалідністю через нестачу коштів був позбавлений можливості якісного і своєчасного лікування, оскільки витрачав їх на оплату комунальних послуг.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечує та просить відмовити в позові, зазначаючи, що позивач-2 під час заповнення заяви для оформленння державної адресної допомоги надала відповідачу неправдиву інформацію щодо належного їй нерухомого майна.

У справі міститься клопотання відповідача від 24.12.2020 про продовження строку на подання відзиву, яке суд задовольнив шляхом прийняття відзиву до розгляду та клопотання відповідача від 22.01.2021 про виклик сторін, за яким суд не приймав процесуальних рішень, оскільки ухвалою від 02.12.2020 відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін.

У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити в позові з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205, статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачі мають статус осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідками від 16.10.2014 № та № .

Позивач-1 з 03.11.2014 по 02.11.2015 перебував на обліку в Управлінні соціальних виплат і компенсацій Інгульського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради та отримував державну адресну допомогу як особа, що переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

На підставі поданих позивачем-1 заяв йому було призначено та виплачено допомогу як переміщеній особі на проживання.

За даними довідки від 16.10.2014 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також заяви від 03.11.2014 позивач-2 є дружиною позивача-1 та надала згоду на отримання ним грошової допомоги.

Позивач-2 перебувала на обліку в Управлінні соціальних виплат і компенсацій Інгульського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради з 03.11.2015 та отримувала державну адресну допомогу як особа, що переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Зазначені обставини установлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2020 у справі № 489/6789/19, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.08.2020, тому на підставі частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

23.10.2018 позивач-2 звернулася до відповідача із заявою (заповнений бланк), в якій просила виплатити їй та членам її сім`ї адресну допомогу як особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

У рядку бланку заяви „наявність у будь-кого із членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах інших, ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції" позивач-2 зазначила „не маю".

Рішенням від 05.11.2018 відповідач призначив позивачу-2 допомогу переміщеним особам на проживання в загальній сумі на сім`ю - 2 307,50 грн. на період з 23.10.2018 по 22.04.2019.

Інформацією (інформаційною довідкою) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.02.2019 № 157126063 підтверджується, що позивачу-2 належить на праві власності 1/6 квартири, розташованої за адресою: Луганська область, Біловодський район, с. Новоолександрівка, вул. Лісова, буд. 9, кв. 2.

Інформаційна довідка сформована працівником відповідача 21.02.2019, і з цієї довідки відповідач дізнався про обставину наявності у власності позивача-2 житлової нерухомості.

Рішенням від 14.03.2019 відповідач припинив виплату позивачу-2 допомоги переміщеним особам на проживання з 01.03.2019. Як підставу для прийняття рішення відповідач зазначив виявлення ним факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги. Наданням недостовірної інформації відповідач вважав неповідомлення позивачем-2 про належність їй на праві власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану.

Також відповідач нарахував позивачам переплату з щомісячної адресної допомоги, за стягненням якої звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2020 у справі № 489/6789/19, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.08.2020, відмовлено у стягненні з позивачів на користь відповідача надміру виплаченої грошової допомоги в сумі 16 661,12 грн. та 77 943,72 грн. відповідно.

Постанова Миколаївського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі № 489/6789/19 мотивована ненаданням відповідачем доказів, які б свідчили про неправомірне діяння з боку позивачів, яке призвело до надмірної виплати сум грошової допомоги. Суд зазначив у цій постанові, що відповідач не довів факт недобросовісності позивачів як набувачів коштів, у зв`язку з чим відсутні передбачені цивільним законодавством підстави для стягнення надміру виплачених сум грошової допомоги.

28.08.2020 позивач-2 звернулася до відповідача із заявою, в якій просила поновити виплату їй і членам її сім`ї адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, починаючи з моменту припинення виплат - березня 2019 року.

Рішенням комісії відповідача від 14.09.2020 позивачу-2 відмовлено в призначенні грошової допомоги переміщеним особам на проживання з 28.08.2020.

У витязі з протоколу від 14.09.2020 № 28 засідання комісії з питань призначення (відновлення) усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та субсидій зазначено, що позивачам відмовлено в призначенні державної допомоги внутрішньо переміщеним особам згідно з пунктом 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам; у власності є житлове приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України.

Спір між сторонами полягає у наявності підстав для отримання позивачами щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у зв`язку з наявністю у позивача-2 у власності 1/6 квартири, розташованої за адресою: Луганська область, Біловодський район, с. Новоолександрівка, вул. Лісова, буд. 9, кв. 2.

Ухвалюючи рішення по суті спору між сторонами, суд виходить з такого.

Надаючи правову оцінку рішенню відповідача від 14.03.2019 про припинення виплати допомоги позивачам, суд зазначає про таке.

Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 (далі - Порядок № 505).

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку № 505, грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім`ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сім`ї.

Відповідно до пунктів 6 Порядку № 505 в редакції, чинній станом на дату звернення позивача-2 до відповідача із заявою від 23.10.2018 та прийняття рішення про припинення виплати допомоги від 14.03.2019, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації) має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану.

Відповідно до статті Закону України від 18.01.2018 № 2268-VIII „Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме:

1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей;

2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини;

3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

У Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (додаток 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 р. № 79-р) та Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення (додаток 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 р. № 79-р) - село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області відсутнє.

Межі та Перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях затверджені указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019, у яких село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області також відсутнє.

За пунктом 5 Порядку № 505, у заяві зазначаються, серед іншого, такі відомості про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги, як наявність у будь-якого із членів сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.

Бланк заяви про виплату допомоги, заповнений позивачем-2 23.10.2018, не містить рядків (граф) для зазначення відповідної інформації.

Натомість, як зазначено вище, такий бланк містить рядок „наявність у будь-кого із членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах інших, ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції", який і був заповнений позивачем-2 словами „не маю".

За нормами статей 1, 3 Закону України „Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, був затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275. До зазначеного переліку включене село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області.

Ураховуючи зазначене, суд вважає, що позивач-2, заповнюючи наданий відповідачем бланк заяви про виплату допомоги, вказала у ній достовірні відомості у графі „наявність у будь-кого із членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах інших, ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції", оскільки село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області (де розташоване належне позивачу-2 нерухоме житлове майно) входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

За нормами пункту 12 Порядку № 505, виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

Суд бере до уваги, що незважаючи на те що заповнений позивачем-2 бланк заяви не відповідав вимогам Порядку № 505 в частині повноти необхідної інформації, адресна допомога була призначена їй відповідачем.

Приймаючи від позивача-2 заяву про виплату адресної допомоги, відповідач не вказав заявнику на неповноту поданої інформації; не привів у відповідність до чинної редакції Порядку № 505 власні бланки заяв про виплату допомоги переміщеним особам.

Відтак суд не вбачає в діях позивача-2 „подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги", яке відповідач вважав підставою для припинення адресної допомоги у рішенні відповідача від 14.03.2019.

Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відтак суд вважає, що дії позивача-2 не підпадають під категорію надання недостовірної інформації. У правовідносинах із суб`єктом владних поноважень - органом соціального захисту населення - позивач-2 мала підстави розраховувати, що наданий їй бланк заяви містить всі необхідні позиції в частині інформації, необхідної суб`єту владних повноважень для прийняття рішення по суті заяви.

Зокрема, станом на дату первинного призначення позивачам допомоги (2014 рік) і до 15.05.2015 пункт 6 Порядку № 505 передбачав, що грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім`ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Матеріали справи не містять доказів роз`яснення відповідачем позивачу-2 вимог пункту 5 та змін до пункту 6 Порядку № 505 або положень нормативно-правових актів, якими затверджені переліки відповідних населених пунктів.

Суд наголошує, що у разі якби бланк заяви містив рядок „наявність у будь-якого із членів сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення" - тобто так, як зазначено в чинній на час звернення редакції пункту 5 Порядку № 505 - позивач-2 була б зобов`язана зазначити належну їй нерухомість, розташовану в селі Новоолександрівка Біловодського району Луганської області та у разі незазначення це вважалося б поданням недостовірних відомостей.

Оскільки позивач-2 вказала достовірні відомості щодо відсутності у її власності або у власності членів її сім`ї нерухомості на території, відмінній від тимчасово окупованої території України (території Автономної Республіки Крим) та території проведення антитерористичної операції (до якої належить село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області, де здійснювалася антитерористична операція), у відповідача не було підстав для застосування пункту 12 Порядку № 505 та припинення виплати позивачу-2 адресної допомоги з 01.03.2019.

Суд також визнав безпідставними доводи відповідача про те, що позивач-2 не повідомила про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги. Зокрема, право власності на житлову нерухомість набуте позивачем-2 у 2003 році, тобто жодної зміни обставин у період з дати первинного призначення позивачам допомоги у 2014 році до 23.10.2018 не відбулося.

Отже, така допомога повинна була виплачуватися позивачу-2 протягом всього періоду, на який вона була призначена за заявою позивача-2 від 23.10.2018, а саме: з 23.10.2018 по 22.04.2019.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача від 14.03.2019 про припинення виплати позивачу-2 адресної допомоги та необхідність відновлення прав позивачів шляхом скасуванння такого рішення та зобов`язання відповідача виплатити позивачу-2 адресну допомогу за період з 01.03.2019 по 22.04.2019.

За період з 23.04.2019 суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, оскільки за пунктом 2 Порядку № 505 допомога призначається на шість місяців. Оскільки допомога була призначена з 23.10.2018 по 22.04.2019, а наступне звернення за її виплатою надійшло від позивача-2 вже 28.08.2020, підстав для її виплати в період з 23.04.2019 по 28.08.2020 не вбачається. Підстави виплати допомоги з 28.08.2020 суд оцінює нижче.

Зокрема, оцінюючи правомірність рішення відповідача від 14.09.2020 про відмову у виплаті позивачу-2 адресної допомоги, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавчі органи міської ради належать до системи місцевого самоврядування (стаття 5 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР „Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно з пунктами 1.1, 1.3 Положення про департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 23 лютого 2017 № 16/32, департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі - департамент) є виконавчим органом Миколаївської міської ради. У своїй діяльності департамент керується Конституцією України, Законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів виконавчої влади, рішеннями міської ради, рішеннями виконавчого комітету міської ради, розпорядженнями міського голови, цим Положенням, іншими нормативними актами.

Отже, у своїй діяльності відповідач керується Порядком № 505, положення якого є обов`язковими для нього.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 505 в редакції, чинній на дату звернення позивача-2 до відповідача (28.08.2020), грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто із членів сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану.

У Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (додаток 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 р. № 79-р - чинній станом на 14.09.2020) та Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення (додаток 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 р. № 79-р - чинній станом на 14.09.2020) - село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області відсутнє.

Межі та Перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджені указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019, у яких село Новоолександрівка Біловодського району Луганської області також відсутнє (в редакції, чинній станом на 14.09.2020).

Оскільки належна позивачу-2 житлова нерухомість розташована в іншому регіоні, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, а також відсутні докази непридатності цього житлового приміщення до проживання (відповідний акт технічного стану), відповідач правомірно відмовив позивачу-2 в призначенні адресної допомоги.

Предметом судового розгляду у справі № 489/6789/19, на судові рішення у якій посилаються позивачі, була наявність підстав для стягнення з позивачів переплати адресної допомоги. Зокрема, як уже зазначено вище, суд дійшов висновку про відсутність доказів недобросовісності позивачів. Адміністративний суд також не вбачає недобросовісності у діях позивача-2 під час звернення із заявою від 23.10.2018, але звертає увагу, що це має значення лише для оцінки законності рішення від 14.03.2019 про припинення виплати адресної допомоги.

Натомість для оцінки законності рішення відповідача від 14.09.2020 правове значення має лише та фактична обставина, що належна позивачу-2 житлова нерухомість розташована у населеному пункті, який не належить до жодної з категорій:

- ані до тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі;

- ані до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження;

- ані до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення;

- ані до житлових приміщень, непридатних до проживання.

Отже, рішення відповідача від 14.09.2020 про відмову в призначенні позивачу-2 допомоги переміщеним особам на проживання прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством, тому у позовній вимозі про визнання його неправомірним та скасування належить відмовити.

Щодо аргумента позивача про те, що, приймаючи рішення про відмову в призначенні допомоги, відповідач не узяв до уваги пункт 2 Порядку № 505, суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 2 Порядку № 505 в редакції, чинній на дату прийняття відпоідачем рішення від 14.09.2020 про відмову в призначенні допомоги, за рішенням комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві та Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, грошова допомога може надаватися внутрішньо переміщеним особам з інвалідністю, їх дітям, дітям з інвалідністю та особам, що здійснюють за ними догляд, які перемістилися з населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і не мають можливості повернутися до попереднього місця проживання, у тому числі через потребу у тривалій вторинній (спеціалізованій) медичній допомозі або третинній (високоспеціалізованій) медичній допомозі із цілодобовим спостереженням або у зв`язку із загрозою насильства чи психологічною травмою.

Зазначена правова норма передбачає можливість надання грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам за визначених цієї нормою підстав.

Позивачі посилаються на обставину неможливості отримання спеціалізованої медичної допомоги у селі Новоолександрівка Біловодського району Луганської області.

У заяві від 28.08.2020, з якою позивач-2 зверталася до відповідача за поновленням виплати адресної допомоги, не міститься посилань на обставини, передбачені абзацом 2 пункту 2 Порядку № 505.

Доказів звернення до відповідача саме на підставі передбачених абзацом 2 пункту 2 Порядку № 505 обставин позивачами не подано.

Оскільки звернень на підставі абзацу 2 пункту 2 Порядку № 505 (у зв`язку з потребою у зазначеній у цьому пункті медичній допомозі) від позивачів до відповідача не надходило, відповідно, відповідач не розглядав звернень позивачів про виплату адресної допомоги в площині абзацу 2 пункту 2 Порядку № 505.

Доказів подання відповідачу позивачами документів на підтвердження існування передбачених абзацом 2 пункту 2 Порядку № 505 обставин позивачі суду не подали, тому суд не має підстав вважати, що відповідач мав у розпорядженні відповідні документи, але прийняв рішення без їх урахування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У справі відсутні докази того, що для прийняття рішення за заявою від 28.08.2020 відповідачу надавалися інформація або документи про неможливість повернутися до попереднього місця проживання, у тому числі через потребу у тривалій вторинній (спеціалізованій) медичній допомозі або третинній (високоспеціалізованій) медичній допомозі.

На підставі зазначеного суд відхиляє вказаний аргумент позивачів.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача від 14.03.2019 про припинення виплати адресної допомоги та необхідність виплати позивачу-2 адресної грошової допомоги за період з 01.03.2019 по 22.04.2019.

Матеріалами справи підтверджується незадовільний стан здоров`я позивача-1. Одночасно у справі відсутні докази наявності причинного зв`язку між таким станом здоров`я позивача-1 та прийняттям відповідачем рішення від 14.03.2019, зокрема, серед іншого, беручи до уваги дату первинного установлення позивачу-1 інвалідності, не пов`язану із рішенням від 14.03.2019.

Разом з тим, ураховуючи стан здоров`я позивача-1, суд вважає, що дії відповідача, які полягають у прийнятті від позивача-2 заяви, що не містить усіх необхідних відомостей, призначення на підставі цієї заяви позивачу-2 та членам її сім`ї (до яких належить позивач-1) адресної допомоги та подальше припинення виплати допомоги з нарахуванням значної суми переплати в будь-якому разі мали негативний вплив на позивача-1 та завдали йому моральної шкоди, для компенсації якої суд вважає достатнім 1 000 грн.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати у справі становить судовий збір на загальну суму 1 681,60 грн., сплачений позивачем-2 за квитанціями від 30.10.2020 № 63919 та від 27.11.2020 № 69039 за подання позовної заяви до адміністративного суду як за дві позовні вимоги немайнового характеру (у зв`язку із оскарженням двох рішень відповідача). Оскільки позов задоволений частково, а саме: визнано протиправним та скасовано одне з двох оскаржуваних позивачем-2 рішень відповідача, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути на користь позивача-2 судовий збір у сумі 840,80 грн. (частина перша статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачі заявили клопотання про допущення рішення суду в частині виплати допомоги за один місяць до негайного виконання.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що рішення суду в частині виплати адресної допомоги за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) , ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати прийняте 14.03.2019 Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення про припинення допомоги переміщеним на проживання.

3. Зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.03.2019 по 31.03.2019.

4. Зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.04.2019 по 22.04.2019.

5. Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 1 000 грн. (одну тисячу гривень) моральної шкоди.

6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 840,80 грн.

8. Рішення суду в частині виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна