Справа № 200/9111/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року справа №200/9111/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 р. (повний текст рішення складено 13 листопада 2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/9111/20-а (головуючий І інстанції суддя Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання неправомірними дій і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 05.10.2020 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови їй у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни (а.с. 2-3).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 р. у справі № 200/9111/20-а позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (як члену сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни).

Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надати ОСОБА_1 статус особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (як члену сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни), і видати їй "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок. (а.с. 30-32).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що відповідач при прийнятті рішення щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни діяли на підставі та в межах повноважень наданих відповідними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини. Соціальний захист членів сім`ї померлих учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманими під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, здійснюється відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України № НОМЕР_1 (а.с. 4).

Між позивачем та громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено шлюб 09.03.1990 року відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 09 березня 1990 року серія НОМЕР_2 , про що в книзі реєстрації актів про одруження 09.03.1990 року зроблено запис № 109 (а.с. 12).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 02.06.2017 (а.с. 15).

За змістом експертного висновку № 15417/40-12 захворювання ОСОБА_2 пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС при виконанні обов`язків військової служби (а.с. 14).

В експертному висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінення та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 03.12.2018 № 1062 зазначено, що захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 5).

ОСОБА_2 відповідно до копії посвідчення серія НОМЕР_4 був інвалідом 3 групи і мав право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 12).

З копії військового квитку НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_2 знаходився на спеціальних зборах приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 13).

У наданій до суду копії паспорту позивача відсутні відомості щодо одруження позивача вдруге після смерті ОСОБА_2 (а.с. 4).

Позивач неодноразово зверталася до відповідача стосовно питання надання їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та посвідчення вдови інваліда ВВВ.

З відповіді Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 18.05.2020 № 1412-233 вбачається, що звернення позивача з питання надання їй посвідчення вдови інваліда ВВВ розглянуто і повідомлено, що відсутні правові підстави для встановлення дружинам померлих ліквідаторів аварії на ЧАЕС статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно з пунктом 1 або 2 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки соціальний захист дружин померлих учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, здійснюється відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 7).

З 02.05.2019 позивач перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги за категорією «Дружина померлого громадянина із числа ліквідаторів ЧАЕС 1 категорії», про що наявна інформація відповідача від 24.06.2020 № П-7330-12.1.1.2. Повідомлено про відсутність правових підстав для встановлення дружинам померли ліквідаторів аварії на ЧАЕС статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно з п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також зазначено, що чинність п. 2 ст. 10 указаного Закону поширюється лише на осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та учасників бойових дій, визнаних за життя особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання (а.с. 10-11).

В листі Департаменту соціального захисту населення від 20.08.2020 № П-1459-15-1.1-1567 наведені аналогічні роз`яснення, що і в листі від 18.05.2020. Також вказано, що формулювання «поранення (контузія, травма, каліцтво) так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» та «захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» - це різні формулювання, які приймаються ВЛК за різних обставин смерті ветеранів війни (а.с. 8-9).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача стосовно відмови у наданні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 3551-ХII).

В преамбулі до Закону № 3551-ХII занотовано, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Поширення чинності Закону № 3551-ХII на дружину померлої особи є похідними від приналежності такої особи до ветеранів війни.

За статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Вимоги пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» окреслюють: до інвалідів війни належать також інваліди з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Із врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_2 , який мав пільги для інвалідів Вітчизняної війни і помер від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належить до інвалідів війни, а згідно ст. 4 Закону до ветеранів війни.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у ст. 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісті) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Отже, зі змісту цієї норми слідує, що чинність Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.

З копії військового квитку НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_2 знаходився на спеціальних зборах приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 13).

Слід зазначити, що у розмінні абзаців 4, 7 п. 1 ст. 10 наведеного Закону до членів сім`ї загиблих (тих, які пропали безвісті) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлені Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302.

Пунктом 2 Положення передбачено: посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травням 1994 року № 302 (далі Положення № 302).

Положеннями абзацу 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що, зокрема, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, як дружина померлого ОСОБА_2 , який належав до ветеранів війни, є особою, на яку в порядку статті 10 Закону № 3551-XII поширюється його чинність. Отже, позивач має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого інваліда війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про видачу такого посвідчення.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України; рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Судами на підставі наданих матеріалів пенсійної справи позивача встановлено, що для встановлення позивачеві статусу члена сім`ї загиблого та надання відповідного посвідчення наявні всі підстави, виконані всі умови, визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд також зазначає, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З аналізу норм статей 5, 245 КАС України також вбачається, що захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Верховним Судом під час розгляду справи № 823/795/17 за адміністративним провадженням К/9901/2159/17 було зроблено правовий висновок, згідно якого якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність визнання протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (як члену сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни) та зобов`язання Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надати ОСОБА_1 статус особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (як члену сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни), і видати їй "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

І відповідачем не доведено, що у спірних відносинах він діяв правомірно.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі № 200/9111/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв