Справа № 640/31204/20
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року м. Київ № 640/31204/20

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві

про визнання протиправним та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, відповідачем всупереч положенням законодавства прийнято постанову № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, постанову № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору, постанову № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавче провадження про стягнення виконавчого збору, оскільки постанова № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року як виконавчий документ не відповідає вимогам п. 7 ч. 2 ст. 17 , ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV, Інструкції № 512/5 та Інструкції № 74/5 щодо процедури її прийняття та оформлення. Відтак, на думку позивача, постанова № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року підлягає скасуванню. Постанова № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору також, на думку позивача, є протиправною, оскільки враховуючи, що на момент повернення виконавчого документу стягувачу без виконання (02.11.2020 року) виконавчий збір на підставі постанови від 10.04.2015 року не стягнуто, то виконавець на наступний робочий день, тобто 03.11.2020 року мав відкрити виконавче провадження саме на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року, як виконавчого документу, а не приймати новий виконавчий документ - оскаржену постанову від 02.11.2020 року, враховуючи, що в межах виконавчого провадження № АСВП 45721885 вже приймалась постанова про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року. Таким чином, повторне прийняття оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року є неправомірним, оскільки, виконавець не мав права на її прийняття.

Враховуючи, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року є протиправна постанова про стягнення виконавчого збору № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року та пов`язана і є похідною, то така постанова, за твердженнями позивача, також є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 16.12.2020 року у адміністративній справі № 640/31204/20 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Судом встановлено, що відповідачем відзив на позовну заяву не подано.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист № 761/9731/14-ц, виданий 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно, на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 3380818,81 грн. (Постанова про відкриття виконавчого провадження № АСВП 45721885 від 08.12.2014 року).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору при примусовому виконанні виконавчого листа № 761/9731/14-ц, виданого 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 3380818,81 грн., постановлено стягнути із боржника - ОСОБА_1 , виконавчий збір у розмірі 338 257, 48 грн.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем, від 08.10.2020 року про заміну сторони виконавчого провадження замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на його правонаступника -Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».

19.10.2020 року до відповідача надійшла письмова заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про повернення виконавчого документу без виконання.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору при примусовому виконанні виконавчого листа № 761/9731/14-ц, виданого 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно, на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 3380818,81 грн., постановлено стягнути із боржника - ОСОБА_1 , виконавчий збір у розмірі 338 257,48 грн.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу виконавчий лист № 761/9731/14-ц, виданий 16.10.2014 року Шевченківсьі районним судом міста Києва повернуто стягувачу без виконання

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП .11.2020 року відкрито виконавче провадження № АСВП 63504542 про стягнень я з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 338 257,48 грн. на користь Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі постанови про стягнення виконавчого збору № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року.

Позивач, вважаючи, що постанова № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, постанова № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору, постанова № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавче провадження про стягнення виконавчого збору є протиправними та підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що оскільки законодавство України щодо врегулювання спірних відносин змінювалось, застосуванню підлягають правові норми чинні на момент виникнення правовідносин, зокрема, застосуванню підлягає Закон «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі - Закон України № 606-XIV), та Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема обов`язковість виконання рішень (ст. 2 вказаного Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України № 606-XIV примусове виконання ріш здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів визначених цим Законом.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону України № 606-XIV підлягають виконанню держава виконавчою службою в тому числі постанови державного виконавця про стягне виконавчого збору.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України № 606-XIV, у разі невиконання боржником раніше майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягуєтеся виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Відтак, судом встановлено, що відповідно до Закону України № 606-XIV стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення з винесеним відповідної постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, з метою стягнення виконавчого збору виноситься окрема постанова - постанова про стягнення виконавчого збору, яка в свою чергу є виконавчим документом.

Відповідно до ст. 18 Закону України № 606-XIV у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу,

прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано

документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних ос індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб-платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних ос громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувач і та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню врегулювано Інструкцією з організації примусового виконання рішень (затверджену наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5) (далі також - Інструкція № 512/5), яка розроблена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України.

Згідно п. 1.5.1. Інструкції № 512/5 з організації примусового виконання рішень (в редакції на момент виникнення правовідносин) постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити:

а) вступну частину із зазначенням:

- назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

- найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову;

- назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа);

за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника -фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене;

б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову);

в) резолютивну частину із зазначенням:

- прийнятого рішення державного виконавця;

- прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови;

- строку і порядку оскарження постанови;

г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами;

ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою;

д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним статтею 18 Закону.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону, інших нормативно-правових актів підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регулювалися Інструкцією про проведення виконавчих дій (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5) (чинна на момент виникнення правовідносин).

Згідно п. 4.16.1. Інструкції №74/5, у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, стягується виконавчий збір у розмірі десяти відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом.

Досліджуючи оскаржувану постанови № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення виконавчого збору, суд дійшов висновку про її невідповідність вищезазначеним нормам, зокрема, у вступній частині постанови не зазначено найменування органу ДВС, прізвище та ініціали посадової особи, що її видала (прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову); не зазначено найменування стягувача, його місцезнаходження, ідентифікаційний код стягувача, рахунки стягувача; не зазначена дата набрання законної (юридичної) сили; не зазначено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; постанова не затверджена начальником відповідного органу державної виконавчої служби, що свідчить про те, що вона не відповідає вимогам Закону № 606-XIV, Інструкції № 512/5 та Інструкції № 74/5.

Крім того, суд зазначає, що згідно п. 1 ст. 28 Закону України № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Згідно п. З ст. 28 Закону України № 606-XIV, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Згідно п. 4 ст. 28 Закону України № 606-XIV, розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Згідно п. 3.7.1. Інструкції № 512/5, Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примус стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № АСВП 45721885, постанова про відкриття провадження прийнята 08.12.2014 року. Пунктом 2 зазначеної постанови боржнику надано семиденний термін на добровільне виконання рішення. Натомість, оскаржена постанова про стягнення виконавчого збору винесена відповідачем 10.04.2015 року. Відтак, справедливими є твердження позивача щодо того, що оскаржена постанова винесена з порушенням процедури, передбаченої цим Законом поза межами встановленого для її винесення строку.

Доцільними, на думку суду, є посилання позивача на п. 1.12. Інструкції № 512/5 щодо того, що основною інформацію базою про здійснені виконавчі дії є Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (Єдиний реєстр).

Згідно п. 1.12.1 Інструкції №512/5, відомості вносяться до Єдиного реєстру державним виконавцем одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія.

Згідно п. 1.12.3. Інструкції № 512/5, постанови державного виконавця, а також інші документи виконавчого провадження (крім актів, що складаються за місцем проведення виконавчих дій) складаються за допомогою програмних засобів Єдиного реєстру. У випадку збоїв роботи системи Єдиного реєстру документи виконавчого провадження можуть виготовлятися без використання програмних засобів Єдиного реєстру, про що обов`язково зазначається в документі. Після відновлення роботи Єдиного реєстру такі документи в електронному вигляді негайно вносяться до нього.

Як вбачається з змісту оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору| постанова датована 10.04.2015 року. Разом з цим, як вбачається з Автоматизованої системи виконавчого провадження (Реєстраційний № АСВП 45721885) (https://asvpweb.miniust.gov.Ua/#/search-debtors) оскаржена постанова про стягнення виконавчого збору датована 14.04.2015 року. Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження № АСВП 45721885 датою 10.04.2015 року будь-яких постанов не приймалось. При цьому, матеріали виконавчого провадження та сама оскаржена постанова не містять відомостей про збої в роботі системи Єдиного реєстру.

Неузгодженість в датах може свідчити, що оскаржена постанова від 10.04.2015 року складена не за допомогою програмних засобів Єдиного реєстру, що в свою чергу свідчить про її неправомірність, оскільки винесена не у спосіб та не в порядку, встановленому законодавством.

Суд також зважає на те, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів надсилання відповідачем, а ні постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.12.2014 року, а ні оскаржуваної постанови від 10.04.2015 року, що є порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Матеріали справи не містять підтверджень факту того, що адреса позивача відповідачу була невідома. Вказане відповідачем не оскаржується та не спростовується.

Відповідно до ст. 31 Закону України № 606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Частиною 5 ст. 25 Закону України № 606-XIV встановлено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною 1 ст. 27 Закону України № 606-XIV встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст. 28 Закону України № 606-XIV встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконався з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Згідно п. 4.1.1. Інструкції № 74/5, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Згідно п. 3.20 Інструкції № 512/5, копії постанов державного виконавця та і .пні документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження, у тому числі шляхом факсимільного зв`язку або електронною поштою.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 07.05.2018 року у справі 916/1605/15-г.

Відтак, законодавством на момент виникнення спірних правовідносин, покладено обов`язок на державного виконання надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Це зумовлено тим, що сторона виконавчого провадження має право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій, покладених Законом на останніх. Така вимога Закону обумовлена, зокрема, тим, що для вчинення добровільного виконання рішення суду боржнику необхідно знати про строки протягом яких він може виконати зобов`язання добровільно, не чекаючи при цьому вжиття виконавцем заходів щодо стягнення у примусовому порядку.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 16.08.2019 року по справі № 520/987/19.

З урахуванням наведеного, у державного виконавця не було правових підстав приймати оскаржену постанову від 10.04.2015 року, оскільки ненаправлення постанови про відкриття виконавчого провадження є обставиною, що створює перешкоди чи позбавляє боржника можливості добровільно виконати рішення суду на будь-якій стадії виконавчого провадження та подати державному виконавцю докази такого виконання.

Відтак, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору є такою, що не відповідає припасам законодавства та є такою, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог визнати протиправною та скасувати постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору та № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження суд зазначає наступне.

З автоматизованої системи виконавчого провадження (Реєстраційний номер № АСВП: 45721885) вбачається послідовність прийняття відповідачем оскаржених постанов. А саме, оскарженою постановою про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 338 257,48 гр. - порядковий номер 13. Наступною постановою від 02.11.2020 стягувачу повернуто виконавчий лист без виконання- порядковий номер 14. У подальшому, а саме 04.11.2020 року відкрито виконавче провадження № АСВП 63504542 по стягненню виконавчого збору в розмірі 338 257,48 грн.

Судом встановлено, що згідно п. 6. Розділу XIII Закону України № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Згідно п. 7 Розділу XIII Закону України № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-XIV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесе відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закон період дії якого вона розпочата.

З матеріалів виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору розпочато на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року, тобто під час дії Закону України № 606-XIV.

Таким чином, враховуючи вимоги п. 6, 7 Розділу XIII Закону України № 1404-VIII, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору винесена виконавцем 10.04.2015 року, тобто в період дії Закону № 606-XIV, державний виконавець повинен вчиняти та завершувати таку дію відповідно до Закону № 606-XIV.

Згідно ч. 6 ст. 28 Закону України № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, враховуючи, що на момент повернення виконавчого документу стягувачу без виконання (02.11.2020 року) виконавчий збір на підставі постанови від 10.04.2015 року не стягнуто, то виконавець на наступний робочий день, тобто 03.11.2020 року мав відкрити виконавче провадження саме на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року, як виконавчого документу, а не приймати новий виконавчий документ - оскаржену постанову від 02.11.2020 року, враховуючи, що в межах виконавчого провадження № АСВП 45721885 вже приймалась постанова про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що повторне прийняття оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року є неправомірним, оскільки, виконавець не мав права на її прийняття.

Приймаючи оскаржену постанову про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року відповідачем залишено поза увагою, що в межах цього виконавчого провадження (№ АСВП 45721885) приймалась постанова про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015 року. При цьому, сума виконавчого збору в цих постановах відповідачем зазначена однакова, а саме 338 257,48 грн.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № АСВП 45721885, виконавцем протягом примусового виконання за рахунок стягнутих з боржника коштів стягувався в тому числі і виконавчий збір, саме на підставі постанови від 10.04.2015 року. Так, на підставі розпоряджень, затверджених начальником відділу держаної виконавчої служби Подолянко І.А., в межах виконавчого провадження №АСВП 45721 385 протягом 2017-2019 років стягнуті грошові кошти перераховувались стягувачу, а 10% перераховувались в якості виконавчого збору. Не зважаючи на те, що в рамках виконавчого провадження виконавчий збір протягом 2017-2019 років стягувався, повторна постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року визначає його суму незмінною, а саме в розмірі 338 257,48 грн, тобто без врахування стягнутого.

Зазначене свідчить про допущення подвійного стягнення грошових коштів за примусове виконання рішення суду та без врахування розміру фактично стягнутого з боржника виконавчого збору на підставі оскарженої постанови від 10.04.2015 року.

Водночас, повторне винесення постанови про стягнення виконавчого збору та подвійне стягнення виконавчого збору Законом України не передбачено.

Суд зауважує, що у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання, а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави прийняття оскарженої постанови від 02.11.2020 року та відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року № АСВП 45721885, тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню.

Разом з тим, Законом № 1404-VIII визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме постанові про стягнення виконавчого збору, якщо така не винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, повинна передувати постанова про повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження). При цьому, постанова про виконавчий збір приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження.

Водночас, як вбачається з реєстру виконавчих проваджень № АСВП 45721885 за порядковим номером 13 зазначено назву прийнятої постанови - Постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року. При цьому, під наступним порядковим номером 14 зазначено назву прийнятої постанови - Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 02.11.2020 року.

Таким чином вбачається, що оскаржена постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року (номер по порядку 13 в АСВП 45721885) прийнята раніше ніж постанова про повернення виконавчого документу стягувачу (номер по порядку 14 в АС ВП 45721885).

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору не було дотримано положень ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, оскільки оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 року винесена за відсутності постанови про повернення виконавчого документу, що суперечить ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII.

Наведена правова позиція узгоджується із правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі N 580/1328/19.

Доцільним визнаються судом й доводи позивача щодо того, що державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження. Проте, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження 02.11.2020 року державним виконавцем Бялим Максимом Глібовичем винесено постанову про стягнення виконавчого збору. У подальшому в той же день 02.11.2020 року винесена постанова про повернення виконавчого листа без виконання датована. Але, постанова про відкриття виконавчого провадження № АСВП 63504542 щодо стягнення виконавчого збору винесена 04.11.2020 року.

Окремо суд зазначає, що з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась: у період до 28.08.2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 % фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28.08.2018 року розмір виконавчого збору складав -10 %суми, що підлягає примусовому стягненню.

У цьому контексті, суд зазначає, що відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 р. у справі №1-7/99 (пpo зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційні тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розум так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Положення ст. 27 Закону № 1404-УІІІ (у редакції чинній у період до 28.08.2018 року зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з нормами ст. 27 Закону № 1404-VIII (у редакції чинній з 28.08.2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Подібна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18.

З урахуванням того, що зміни внесені Законом № 2475-УІІІ погіршили становище позивача, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом № 761/9731/14-ц від 16.10.2014 року, у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 338 257,48 грн за постановою про стягнення виконавчого збору АСВП 45721885 від 02.11.2020 року, що свідчить про протиправність вказаної постанови.

Наведена правова позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.04.2020 року у справі № 520/11908/18 та від 29.07.2020 року № 1340/5050/18; від 12.08.2020 року у справі № 1340/5053/18, від 14.05.2020 року у справі № 640/685/19.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року є протиправна постанова про стягнення виконавчого збору № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року та пов`язана і є похідною, то така постанова також підлягає скасуванню.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні з позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2522,40 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір в сумі 2522,40 грн.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві (03056, м. Київ, вул. Олекси Тихого, 32, ) про визнання протиправним та скасування постанов - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45721885 від 10.04.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору;

3. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 45721885 від 02.11.2020 року про стягнення виконавчого збору;

4. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504542 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві (03056, м. Київ, вул. Олекси Тихого, 32, ) понесені ним судові витрати за сплату судового збору у сумі 2522,40 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.А. Качур