Справа № 400/45/21
Суддя: Фульга А. П.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 березня 2021 р. № 400/45/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Фульги А.П.розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м.Миколаїв,54001

про:визнання дій та бездіяльності протиправними; зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної шкоди в розмірі 90 000,00 грн.,
ВСТАНОВИВ:
До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , поданий представником позивачки ОСОБА_2 (далі представник) в її інтересах, до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди, в якому позивачка просила:

-визнати бездіяльність та дії Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради протиправними, що мали прояв у залишенні без розгляду листа від 07.12.2020, а також заяви про реєстрацію місця проживання та заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020, відмові від здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання за відповідними заявами від 16.12.2020;

-зобов`язати Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради надати відповідь на лист від 07.12.2020;

-стягнути на користь ОСОБА_1 90 000,00 (дев`яносто тисяч) гривень моральної шкоди завданої їй протиправними діями та бездіяльністю відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивачки ОСОБА_2 зазначив, що в інтересах позивачки втричі звертався до відповідача із заявами про реєстрацію місця проживання з одночасним знаттям з місця реєстрації. На перше звернення від 07.02.2020р. відповіді не отримав, на друге звернення від 16.12.2020р. отримав незаконну відмову, і, лише при зверненні 30.12.2020р. втретє, отримав бажаний результат. Вважаючи таку бездіяльність позивача незаконною, звернувся з цим позовом до суду. Крім того просив стягнути моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 , так як незаконні дії відповідача призвели до її моральних страждань.

Ухвалою від 11.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

У встановлений судом строк від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову мотивуючи це тим, що будь - яких незаконних дій по відношенню до позивачки ним вчинено не було. Заперечував проти стягнення моральної шкоди, оскільки позивачка не навела належних обґрунтувань щодо факту заподіяння їй моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначила, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, а також не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями або бездіяльністю відповідача.

11.02.2021 від представика позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він наполягав на задоволенні позовних вимог та надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та участі її представника в порядку письмового провадження.

На підставі ч.9 ст.205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Дослідив матеріали справи, суд дійшов наступного.

07.12.2020 ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_1 звернувся з листом до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, до якого було докладено заяви від 07.12.2020 про реєстрацію місця проживання його довірителя з одночасним зняттям її з місця реєстрації за попередньою адресою.

На час написання позову представником позивача, даний лист був залишений без відповіді.

16.12.2020 представник повторно особисто через Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради звернувся із аналогічними заявами від 16.12.2020 про реєстрацію місця проживання його довірителя з одночасним зняттям її з місця реєстрації за попередньою адресою. Проте, державним реєстратором було відмовлено у задоволені заяв від 16.12.2020, посилаючись на норми пп. 2.1 п. 2 гл. 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, та п. 11 Правил № 207, мотивуючи тим, у що Довіреності позивачки від 09.10.2019р. не чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику.

Лише після третього звернення представника позивачки 30.12.2020 року ОСОБА_1 була зареєстрована за новим місцем реєстрації з одночасним зняттям її з місця реєстрації за попередньою адресою.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Причиною залишення без відповіді листа представника позивачки від 07.12.2020р. було, як зазначив відповідач у відзиві те, що ним даний лист було розцінено як звернення громадян, та зареєстровано відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Відповідь було надано у місячний термін, як того вимагає даний Закон.

Відповідач зазначив, що даний лист неможливо було вважати заявою про надання адміністративних послуг, позивач чи його представник повинен був особисто з`явитись до Центру, щоб подати таку заяву, як того передбачають інформаційні картки, які затверджені відповідачем, як суб`єктом надання адміністративних послуг та які знаходяться у вільному доступі для ознайомлення як у приміщенні Відповідача так на сайті Миколаївської міської ради.

Стосовно таких доводів відповідача, слід зазначити.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про адміністративні послуги" № 203-VI від 06.09.2012р. державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах:1) верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) стабільності; 3) рівності перед законом; 4) відкритості та прозорості; 5) оперативності та своєчасності; 6) доступності інформації про надання адміністративних послуг;7) захищеності персональних даних; 8) раціональної мінімізації кількості документів та процедурних дій, що вимагаються для отримання адміністративних послуг; 9) неупередженості та справедливості;

10) доступності та зручності для суб`єктів звернень.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про адміністративні послуги" № 203-VI від 06.09.2012р. суб`єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб`єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується.

Інформаційна картка адміністративної послуги, що надається територіальним органом центрального органу виконавчої влади, іншого державного органу, їх посадовими особами, які уповноважені відповідно до закону надавати адміністративну послугу, затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої відповідним центральним органом виконавчої влади, іншим державним органом.

У разі делегування центральним органом виконавчої влади, іншим державним органом відповідно до закону повноважень з надання адміністративних послуг органам місцевого самоврядування інформаційна картка адміністративної послуги, що надається органом, якому делеговані такі повноваження, затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики щодо делегованого повноваження.

Інформаційна картка адміністративної послуги містить інформацію про:

1) суб`єкта надання адміністративної послуги та/або центр надання адміністративних послуг (найменування, місцезнаходження, режим роботи, телефон, адресу електронної пошти та веб-сайту);

2) перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, порядок та спосіб їх подання, а у разі потреби - інформацію про умови чи підстави отримання адміністративної послуги;

3) платність або безоплатність адміністративної послуги, розмір та порядок внесення плати (адміністративного збору) за платну адміністративну послугу;

4) строк надання адміністративної послуги;

5) результат надання адміністративної послуги;

6) можливі способи отримання відповіді (результату);

7) акти законодавства, що регулюють порядок та умови надання адміністративної послуги.

Інформаційна картка адміністративної послуги розміщується суб`єктом надання адміністративних послуг на його офіційному веб-сайті та у місці здійснення прийому суб`єктів звернень.

Порядок надання адміністративних послуг передбачено статтею 9 Закону України "Про адміністративні послуги" № 203-VI від 06.09.2012р., в якій, зокрема в частинах 5 та 6 визначено, що перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, визначаються законом. Забороняється вимагати від суб`єкта звернення документи або інформацію для надання адміністративної послуги, не передбачені законом.

На даний час центральним органом виконавчої влади чи іншим органом не затверджено типової інформаційної картки з питання надання адміністративні послуги щодо реєстрації місця проживання фізичної особи. Позивачем на власний розсуд зазначено в інформаційній картці з питання надання адміністративної послуги щодо реєстрації місця проживання фізичної особи необхідність надання заяви особисто (як зазначив відповідач у відзиві з`явитись фізично).

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону України "Про адміністративні послуги" від 06.09.2012 №5203-VI письмова заява може бути подана суб`єкту надання адміністративної послуги особисто суб`єктом звернення або його представником (законним представником), надіслана поштою, а в разі надання адміністративних послуг в електронній формі - з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, у тому числі через інтегровані з ним інформаційні системи державних органів та органів місцевого самоврядування.

Таким чином позивачка мала право надіслати заяву поштою.

Відносно того, що відповідачем було зареєстровано лист від 07.12.2020 року як звернення та розглянуто згідно ЗУ Про звернення громадян слід зазначити, що дану дію

відповідачем було здійснено свавільно, так як у переліку документів надісланих представником позивачки поштою містилась заява про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020 року та заява про реєстрацію місця проживання (це вбачається з опису вкладення у рекомендоване поштове відправлення).

Аналізуючи ст.9 ЗУ №5203-VI та інформаційні картки відповідача, зважаючи на відсутність інших спеціальних нормативно правових актів, що визначають необхідність явки особисто особи для подання заяви на зняття з реєстрації, позивач був позбавлений права на правову визначеність.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Так, згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який ЄСПЛ відносить до загальних принципів європейського права.

Як зазначено в доповіді Європейської Комісії за демократію через право (Венеціанська комісія), щодо верховенства права, правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають; держава зобов`язана застосовувати закони прогнозованим і послідовним чином; прогнозованість означає, що закон за можливості має бути оголошений заздалегідь і бути передбачуваним щодо його наслідків.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання принципу правової визначеності. Зокрема, наприклад, у рішенні по справі Ольссон проти Швеції ЕСПЛ вказує, що норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки, що її може потягнути за собою вчинена дія.

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (п.147 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22.06.2004). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. У національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14.03.2002, п. 56 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцаріїї" від 16.02.2000).

Таким чином відповідачем не було здійснено ні зняття з реєстрації місця проживання, ні відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання в день подання позивачем заяви від

07.12.2020р. в порушення Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016року №207.

Щодо причин відмови відповідача на звернення позивача вдруге 16.12.2020р.

Як вбачається із Довіреності від 09.10.2019, ОСОБА_1 (довіритель) уповноважила Малецького Олександра Олександровича (довірена особа) бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно- правової форми та форми власності, їх галузевої належності, незалежно від їх відомчого підпорядкування, перед усіма фізичними і юридичними особами, в тому числі але не обмежуючись: усіх, без винятку центрах надання адміністративних послуг, органах місцевого самоврядування та державних органах, їх структурних підрозділах, установах державних чи комерційних банків, усіх, без винятку судах судової системи та її ланок, органах Державної казначейської служби України, органах юстиції, органах державної виконавчої служби, приватних виконавців, усіх, без винятку органах Пенсійного фонду України, з усіма правами, якими наділена фізична особа, позивач, відповідач, третя особа, стягувач, заявник, запитувач, скаржник, з правом подавати та отримувати будь-які документи, розписуватись на будь-яких документах необхідних для виконання цієї довіреності, а також з правом вчиняти будь-які інші дії в рамках чинного законодавства України з питань які випливають із її законних інтересів та/чи прав і свобод.

Оскільки надана відповідачу ОСОБА_2 , як представником, довіреність містить вичерпний та конкретний перелік повноважень представника, при ньому необхідно відзначити той факт, що вказана довіреність не містить жодних обмежень повноважень представника, що в сукупності дає підстави стверджувати про неправомірність дій органу реєстрації.

Слід окремо зауважити, що за правилами абз. 2 ч. З ст. 245 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV (надалі також -ЦК України)довіреність військовослужбовця, а в пунктах дислокації військової частини, з`єднання, установи, військово-навчального закладу, де немає нотаріуса чи органу, що вчиняє нотаріальні дії, також довіреність працівника, члена його сім`ї і члена сім`ї військовослужбовця може бути посвідчена командиром (начальником) цих частини, з`єднання, установи або закладу.

Аналогічна за змістом норма міститься і в Законі України "Про нотаріат" від 02.09.1993 № 3425-ХІІ (надалі також - Закон № 3425-ХІІ), відповідно п. 2 ч. 2 ст. 40 якого, до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності військовослужбовців, а в пунктах дислокації військової частини, з`єднань, установ, військово-навчальних закладів, де немає нотаріуса чи посадових осіб органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, також довіреності працівників, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, з`єднань, установ або військово-навчальних закладів.

У свою чергу, згідно ст. 1 Закону № 3425-ХІІ вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси), на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності, документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу, у сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

У відповідності до абз. З ч. З ст. 245 ЦК України довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Тож, повноваження посадових осіб органу місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій обтяжені вичерпним переліком, встановленим п.п. 1-6 ч. 1 ст. 37 Закону № 3425-ХІІ, до яких не входить видача чи посвідчення довіреностей членів сімей військовослужбовців та осіб які не проживають у відповідному населеному пункті.

Відповідно до розпоряджень Генерального штабу Збройних сил України від 24.04.2019 № 304/3/1788т (таємно) та Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 25.04.2019 № 154/27/198/75т (таємно) з початку травня 2019 до початку листопада 2019 року військова частина НОМЕР_1 була залучена до проведення ООС та виконувала бойові завдання з відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

ОСОБА_2 на дату посвідчення Довіреності від 09.10.2019 в складі військової частини НОМЕР_1 й оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_1 " виконував службові (бойові) завдання і брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в зоні проведення ООС.

Аналізуючи наведене слід дійти висновку, що посвідчена командиром військової частини НОМЕР_1 Довіреність від 09.10.2019 повністю відповідає всім вимогам та умовам ст. 245 ЦК України та ст. 40 Закону № 3425-ХІІ.

Щодо доводів відповідача про наявнність двох довіреностей позивача за однією датою та з різним змістом, суд зазначає, що дане порушення закону позивачем (на думку відповідача), не стосується дій відповідача, саме які є предметом аналізу по даній справі.

Слід зазначити, що у зв`язку з тим, що листом від 11.01.2021р., копія якого міститься в матеріалах справи, відповідачем було надано відповідь на лист позивача від 07.12.2020р., позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати відповідь на лист від 07.12.2020р. не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 90 000,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31.03.1995 №4 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 90 000,00 грн., позивачка посилається на те, що протиправна бездіяльність відповідача порушила її права, що зумовило виникнення у неї моральних страждань. Так, позивачка зазначила, що мала сподівання на швидке отримання відповіді, натомість невиправдане зволікання викликало у неї глибоке розчарування, яке переросло в розпач та відчуття несправедливості. Також вказує, що запитувана інформація була необхідна для подальшого використання, а її неотримання вимагало додаткових зусиль, зміни звичного укладу життя, що призвело до зайвої роздратованості та мало негативний вплив на її сім`ю.

Суд встановив, що бездіяльністю відповідача порушено право ОСОБА_1 на отримання відповіді на свій запит, що є порушенням законних прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає обгрунтованими доводи позивачки про пережиті нею душевні страждання, викликані бездіяльністю відповідача, які виразились в стресі та неспокої, почутті розпачу та несправедливості.

З огляду на висновок суду про протиправну бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах, встановлення причинного зв`язку між нею та душевними переживаннями позивачки, оцінивши ступінь страждань позивачки, суд вважає, що позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 20 000,00 гривень, оскільки, на думку суду, такий розмір грошового відшкодування є співрозмірним та відповідає вимогам розумності та справедливості.

Відповідно до ст.77 ч. 1-2 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач не подав належних, допустимих і достатніх доказів, які б доводили протиправність дій позивача, а його доводи носять характер припущень та оцінки.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ст.139 ч. 1 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судовими витратами в даній справі є судовий збір, доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали. Позивач сплатив судовий збір в сумі 908,00 грн., що

підтверджується квитанцією від 05.01.21р. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 452,00 грн.

Доказів понесення інших судових витрат, позивачем не надано.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м.Миколаїв, 54001 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, що мали прояв у залишені без розгляду листа від 07.12.2020 року, а також заяви про реєстрацію місця проживання та заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 07.12.2020, відмові від здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання за відповідними заявами від 16.12.2020 року.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (вул.Адміральська,20 м.Миколаїв,54001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 20 000,00 (двадцяти тисяч) грн.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м.Миколаїв, 54001 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 452,00 грн.

5.В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. П. Фульга