Справа № 300/1720/20
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2021 р. справа № 300/1720/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватне акціонерне товариство «Калуське автотранспортне підприємство» про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії від 16.08.2019.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду не вжито жодних заходів щодо з`ясування всіх необхідних обставин в тому числі і витребування від ПАТ «Калуське АТП» та архівних закладів необхідних документів зокрема: заяви про прийняття позивача на роботу; наказу №32-к від 24.02.1983 на підтвердження того, що позивач працював водієм автоколони №1, наказу №116-к від 30.06.1992 на підтвердження того, що позивач рахувався водієм міського пасажирського транспорту з 01.06.1992; наказу №92 від 01.07.1996 щодо переведення позивача водієм - наставником, наказів про присвоєння класів; наказів про закріплення на постійну роботу за водіями автоколони №1 автобусів за 1983-1986; листа проходження стажування в автоколоні №1; особову карточку обліку заробітної плати за період з 1983 по 30.06.1996; особову справу позивача; подорожні листи та табелі робочого часу за період з 14.02.1983 по 30.06.1996; документів на підтвердження розмежування надання транспортних послуг (перевезення пасажирів автобусами) між автоколонами 1,2,3,4 (накази по підприємству). Не витребувано жодних документів, на підставі яких видано наказ №116-к від 30.06.1992, яким затверджено по Калуському автотранспортному підприємстві 12630 водіїв автоколони №1, в тому числі ОСОБА_1 , які здійснюють перевезення пасажирів по місту Калуш, рахувати водіями міського пасажирського транспорту з 01.06.1992. Крім того позивач вказує, що на його вимогу ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» не надано йому жодних документів. Також ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» відмовило пенсійному органу у наданні документів для проведення перевірки, що підтверджується актом №1 від 13.05.2017 про відмову у проведенні перевірки стажу роботи ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що в період з 14.02.1983 по 31.05.1992 працював повний робочий день тільки на міських перевезеннях і будь-яких інших перевезень не здійснював, так як автоколона №1 здійснювала тільки міські пасажирські перевезення, що підтверджується і наказом №116-к від 30.06.1992 по Калуському автотранспортному підприємству 12630, де констатовано, що водіїв автоколони №1 яка здійснює перевезення пасажирів по місту Калушу рахувати водіями міського пасажирського транспорту. Враховуючи наведене на переконання позивача, рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії №52 від 16.08.2019 є передчасним та таким, що винесено без належного виконання покладених на територіальні відділення пенсійного фонду повноважень щодо надання допомоги особі, яка звернулася за призначенням пенсії у витребуванні від підприємств, установ та організацій необхідних документів та їх перевірки. Просив позовні вимоги задовольнити визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №52 від 16.08.2019 про відмову у призначенні йому пенсії на пільгових умовах з 22.09.2016, як водію міського пасажирського транспорту.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.51-52).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.57-64). Просив суд в задоволенні позову відмовити, з урахуванням тієї обставини, що у позивача відсутній стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки трудова книжка ОСОБА_1 , не містить підтверджуючих записів про пільговий стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту до 01.06.1992 року. Відповідно до довідки ПАТ «Калуське АТП» від 29.07.2019 №112 стаж роботи позивача водієм міського пасажирського транспорту становить тільки 4 роки 29 дні. Загальний страховий стаж роботи становить 26 років 10 місяців 14 днів. Інших довідок, які б підтверджували роботу позивача за посадою водія міського пасажирського транспорту позивачем не подано. Одночасно у відзиві на позовну заяву, звернуто увагу суду на те, що позивачу з 22.09.2016 було призначено пільгову пенсію як водію міського пасажирського транспорту на підставі постанови Калуського міськрайонного суду від 14.12.2016 по справі №345/4235/16-а в розмірі 956,03 грн., а з 01.05.2017 перераховано в розмірі 1005,87 грн. Пенсійну виплату позивач отримував щомісячно по 01.05.2019, оскільки 12.04.2019 до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області надійшла постанова Верховного Суду від 04.04.2019, якою касаційну скаргу управління задоволено частково, у зв`язку з чим пенсійну справу ОСОБА_1 , приведено до норм чинного законодавства та виплату пенсії зупинено. Враховуючи те, що позивач отримував пенсію з 22.09.2016 по 01.05.2019, позовна вимога про призначення пенсії ОСОБА_1 , з 22.09.2016 не підлягає задоволенню. Також відповідачем зазначено, що підтвердження права на пільгове пенсійне забезпечення показаннями свідків, законодавством не передбачено. Відповідач звертався до ПАТ «Калуське АТП» з запитом від 19.07.2019 №1354 щодо витребування документів, однак на запит Головного управління підприємством надано тільки довідку від 29.07.2019 за №112, інших документів підприємство не надало. Згідно Акту №1 від 13.05.2017 ПАТ «Калуське АТП» відмовлено у наданні документів для проведення перевірки стажу роботи ОСОБА_1 . Також відповідач вказав на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Просив у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано відповідь на відзив (а.с.71-76), де зазначено, що відповідачем у відзиві не спростовано тверджень та аргументів позивача по суті позовних вимог. Твердження відповідача про вжиття всіх заходів для з`ясування обставин і витребування від ПАТ «Калуське АТП» документів не відповідає дійсності, оскільки відповідачем направлено тільки запит на видачу копій первинних документів, які б давали право для призначення позивачу пенсії за віком, як водію міського пасажирського транспорту, знаючи, що інших документів, які були надані у справі №345/4235/16-а ПАТ «Калуське АТП» не надасть. Щодо посилань відповідача на акт №1 від 13.05.2017 про відмову у проведенні перевірки стажу роботи позивача, то такий містить посилання на відмову у проведенні перевірки стажу роботи за період з 01.06.1992 по 30.06.1996, а не за спірний період з 14.02.1983 по 31.05.1992. Звернув увагу на те, що вказаний акт ПФУ про відмову у проведенні перевірки стажу роботи позивача, складений до прийняття апеляційним судом рішення 20.06.2019. Вважає, що відповідачем не вжито жодних заходів щодо з`ясування всіх необхідних обставин, в тому числі витребуванні від ПАТ «Калуське АТП», архівних установ необхідних документів за спірний період часу. Щодо строку звернення з адміністративним позовом, зазначив, що після прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом рішення 20.06.2019 у справі №345/4235/16-а, він неодноразово звертався до пенсійного органу, на що було повідомлено, що коли буде прийнято рішення його повідомлять. Оскаржуване рішення позивачем отримано наручно 28.01.2020, доказів зворотного відповідачем суду не надано, а також враховуючи установлення КМУ на всій території України з 12.03.2020 карантину, строк звернення з даним позовом пропущено з поважних причин. Просив позов задоволити в повному обсязі.

Також ОСОБА_1 на адресу суду подано заяву, згідно якої позивач керуючись ст..47 КАС України просив суд зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Івано-франківській області повторно розглянути його заяву від 23.09.2016 про призначення пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.78-79).

Відповідачем на адресу суду подано додаткові письмові пояснення в порядку статті 44 КАС України (а.с.81-84). Відповідачем у додаткових письмових поясненнях зазначено, що відповідно до довідки ПАТ «Калуське АТП» від 29.07.2019 за № 112, Калуське АТП-08022 перейменоване на ПАТ «Калуське АТП», яке на даний час є діючим підприємством, первинні документи про роботу працівників зберігаються на підприємстві, а отже безпідставно стверджувати про необхідність звернення пенсійного органу до архівних установ з приводу витребування підтверджуючих документів. Головним управлінням надано суду запит від 19.07.2019 №1354 до ПАТ «Калуське АТП» про надання первинних документів про роботу позивача саме водієм міського пасажирського транспорту, однак такі не були надані. Звернуто увагу на те, що саме ПАТ «Калуське АТП» є відповідальним за підтвердження пільгового стажу роботи позивача, та саме підприємство не підтверджує право позивача на призначення пільгової пенсії. ПАТ «Калуське АТП» було скаржником у апеляційній та касаційній інстанції у справі №345/4235/16-а та не погоджувалось із рішеннями судів про роботу позивача водієм міського пасажирського транспорту.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватне акціонерне товариство «Калуське автотранспортне підприємство» та зобов`язано ПАТ «Калуське АТП» подати суду належним чином засвідчені копії документів, а саме: наказ №32-к від 14.02.1983 року; наказ №92 від 01.07.1996 року; накази (інформацію) про присвоєння класів водіння; накази про закріплення на постійну роботу за водіями автоколони №1 автобусів за період з 14.02.1983 року по 01.07.1996 рік; картку обліку заробітної плати за період з 14.02.1983 року по 01.07.1996 рік; подорожні листи та табелі робочого часу за період з 14.02.1983 року по 01.07.1996 рік; документи, накази, розпорядження, що підтверджують розмежування надання транспортних послуг між автоколоннами; інші документи, які стосуються перевезення пасажирів ОСОБА_1 за період з 14.02.1983 року по 01.07.1996 рік (а.с.33-35).

На адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача надійшли пояснення (заперечення) щодо позову, згідно яких ПрАТ «Калуське АТП» заперечує проти позову з мотивів, викладених у поясненні, що міститься в матеріалах справи та вказує, що довідки які неодноразово видавались позивачу відповідають всім вимогам законодавства, де чітко вказано спеціальність, кваліфікацію, посаду, час роботи і розмір заробітної плати. У трудовій книжці ОСОБА_1 , всі записи чіткі і без жодних неточностей, зроблені згідно Наказу №58 від 29.07.1993 «Про затвердження інструкції ведення трудових книжок «працівників», Наказом Міністерства та соціальної політики №259/34/5 (20555-01) від 08.06.2001 та №266/118/5 (20840-03) від 24.08.2003. У пункті 2,14 вказаної інструкції, зазначено, що для призначення пенсії на пільгових умовах записи у трудовій книжці здійснюються на підставі наказу виданого за результатами атестації робочих місць і мають відповідати найменуванню списків виробництв, робіт, професій. Показники, зазначені у цих Списках обов`язково повинні бути підтвердженні у картці оцінки умов праці робочого місця за результатами атестації. У Калуському АТП атестація робочих місць не проводилась. Щодо роботи позивача за період часу з 1983 по 1992 то в Україні діяв Закон «Про пенсійне забезпечення 1956 року» де до прийняття нового Закону з 1992, такого визначення, як водій міського пасажирського транспорту не було, а ні в списках №1 ні в списках №2. Відповідно до Закону ніхто з водіїв не мав і не має права виходу на пенсію на пільгових умовах незалежно від виду перевезень. Також зазначено, що припущення позивача, що він увесь період часу працював водієм саме міського пасажирського транспорту є хибними і неправильними, оскільки як і у самій заяві про прийняття на роботу так і в трудовій книжці чітко зазначено, що ОСОБА_1 , в період з 14.02.1983 по 31.05.1992 працював водієм спочатку третього, другого та першого класу на автобусі. Калуським АТП здійснювались різні види перевезень - погодинні, вахтові, приміські та міжміські, в свою чергу автоколони формувались не за видами перевезень, а по марках машин у зв`язку з чим позивач, у період з 14.02.1983 року по 31.05.1992 року, теж працював за різними видами перевезень, що підтверджується складеними протоколами та рапортами на лінії маршрутів. Щодо інших документів та розпоряджень, дорожніх листів і табелів, то такі на підприємстві не зберігаються по даний час, оскільки не є обов`язковою формою звітності. Картка обліку заробітної плати на автопідприємстві є але зробити копію з неї неможливо, оскільки підшита нестандартно (веретним способом і вагою понад 100 кг). Зважаючи на наведене вважає, що робота позивача в АТП з 14.02.1983 до 01.06.1992 не дає права на пенсію на пільгових умовах.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд встановив наступне.

Згідно наказу №124-к від 15.06.1987 Калуському АТП 08022 присвоєно індекс Калуське АТП-12630.

Державне «Калуське АТП-12630» перетворено у ВАТ «Калуське АТП» згідно наказу №1254 від 31.10.1995, як підприємство колективної власності.

ВАТ «Калуське АТП» перетворено у ПАТ «Калуське АТП» згідно рішення зборів акціонерів від 14.02.2012, як публічне акціонерне товариство.

ПАТ «Калуське АТП» перетворено у ПРАТ «Калуське АТП» згідно рішення зборів акціонерів від 29.07.2016, як приватне акціонерне товариство.

Як слідує із записів №№ 4-13 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.11.1980 року (а.с.31-34), ОСОБА_1 у період з 14.02.1983 по 05.03.2001 року працював в Калуському АТП 08022, Калуському АТП-12630, водієм третього класу, водієм другого класу автобуса, водієм першого класу, бригадиром виробничої бригади міських перевезень, водієм наставником, інженером по охороні праці, зокрема:

- 14.02.1983 року - прийнятий водієм третього класу, наказ №32-к від 14.02.83р.;

- 01.01.1985 року - присвоєно другий клас водія автобуса, наказ №16-к від 23.01.1985р.;

- 01.11.1988 року - присвоєно перший клас водія, наказ №244 від 16.11.1988р.;

- 19.11.1990 року - призначений бригадиром виробничої бригади міських перевезень, наказ №207-к від 19.11.1990р.;

- 01.06.1992 року - рахувати водієм міського пасажирського транспорту, наказ №116 від 30.06.1992р.;

- 01.07.1996 року - переведений на посаду водія наставника, наказ №92-к від 01.07.1996р;

- 09.10.2000 року - переведений на посаду інженера по охороні праці, наказ №127-к від 09.10.2000р;

- 05.03.2001 року - звільнений з роботи за власним бажанням, наказ №29-к від 05.03.2001р.

30.06.1992 року директором Калуського автотранспортного підприємства 12630 видано наказ за № 116-к, в якому зазначено, що в зв`язку з прийняттям Закону України «Про пенсійне забезпечення» затвердити по Калуському автотранспортному підприємству 12630 водіїв автоколони №1, яка здійснює перевезення пасажирів по місту Калушу, вважати водіями міського пасажирського транспорту з 1 червня 1992 року. В даному наказі за порядковим номером 39 вказаний позивач (а.с.27-29).

Відповідно до довідки від 05.09.2016 №106/2, виданої ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» ОСОБА_1 , працював в Калуському АТП-08022 водієм 3-го класу автоколони №1 з 24.02.1983 року, наказ №32-к від 24.02.1983 року. З 01.06.1992 року рахувався водієм міського пасажирського транспорту, наказ 116-к від 30.06.1992 року. З 01.07.1996 року переведений водієм-наставником, наказ №92 від 01.07.1996року. З 09.10.2000 року переведений на посаду інженера по охороні праці по строковому договору, наказ №127 від 09.10.2000 року. Звільнений за власним бажанням 05.03.2001 року, наказ №29-к від 05.03.2001року (а.с.25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , виповнилось 55 років і він звернувся до Калуського об`єднаного управління пенсійного фонду України із заявою про призначення пільгової пенсії.

06.10.2016 року Калуським об`єднаним управлінням пенсійного фонду відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах як водію міського пасажирського транспорту вказуючи на те, що стаж роботи на пільгових умовах як водія пасажирського міського транспорту можна зарахувати тільки період з 01.06.1992 року по 30.06.1996 року, оскільки у трудовій книжці за період з 14.02.1983 року по червень 1992 року відсутні записи про стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту, який би давав право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Не погодившись з прийнятим рішенням позивач з метою захисту свого порушено права звернувся з позовом до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

Постановою Калуського міськрайоного суду Івано-Франківської області від 14.12.2016 у справі № 345/4235/16-а, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні стажу роботи з 14.02.1983р. по 31.05.1992р. до пільгового стажу роботи водієм міського пасажирського транспорту та призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з 22.09.2016р. Зобов`язано Калуське об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області зарахувати ОСОБА_1 , стаж роботи з 14.02.1983р. по 31.05.1992р. до пільгового стажу роботи водієм міського пасажирського транспорту та призначити пенсію за віком на пільгових умовах з 22.09.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року, апеляційні скарги Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та приватного акціонерного товариства «Калуське автотранспортне підприємство» залишено без задоволення, а постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року в справі№345/4235/16а - без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.04.2019, касаційні скарги приватного акціонерного товариства «Калуське автотранспортне підприємство» та Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задоволено частково. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019, апеляційні скарги Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та приватного акціонерного товариства «Калуське автотранспортне підприємство» задоволено частково. Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року у справі №345/4235/16-а скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (правонаступником, якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області) щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні стажу роботи з 14.02.1983 року по 31.05.1992 року до пільгового стажу роботи водієм міського пасажирського транспорту.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області: - розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2016 року про призначення йому пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як орган що призначає пенсію повинен (відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846) та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637) вжити заходів щодо з`ясування всіх необхідних обставин, в тому рахунку і витребування від установ, організацій, підприємств та архівних закладів необхідних документів, проведення перевірок достовірності їх видачі, допиту свідків у випадках визначених законом для вирішення питання про наявність підстав, для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту; - прийняти за результатами такого розгляду відповідне рішення з приводу поданої заяви від 23.09.2016 року про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» про яке невідкладно повідомити позивача в установленому порядку (а.с.18-21).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №52 від 16.08.2019 ОСОБА_1 , відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з врахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019, про проведення заходів щодо з`ясування всіх необхідних обставин, в тому рахунку і витребування від установ, організацій, підприємств та архівних закладів необхідних документів, проведення перевірок достовірності їх видачі, допиту свідків у випадках визначених законом для вирішення питання про наявність підстав, для призначення пенсії. Зазначено, що зроблено запит та витребувано довідку від ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» №112 від 29.07.2019 згідно якої стаж ОСОБА_1 , як водія міського пасажирського транспорту, становить 4 роки 29 днів. Тому немає підстав для призначення пенсії, як водію міського пасажирського транспорту (а.с.10).

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Суд, у відповідності до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з Європейською соціальною хартією (переглянута) від 03 травня 1996 року, що ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V та набрала чинності для України з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Стаття 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг, відповідно частини 1 якої в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту «з» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту «б» частини першої цієї статті.

Аналогічна норма міститься у статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, згідно до пункту 8 частини 2 коментованої статті на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту і абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті, страхового стажу, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 2 частини другої цієї статті.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1 та 2 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ організацій або їх правонаступників.

Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт як водія міського пасажирського транспорту за умови дотримання вимог пункту «з» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відсутність підтвердження цих обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу та призначення пенсії на пільгових умовах. Основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, відсутність якої передбачає застосування Порядку №637.

Як уже зазначалось судом вище, та підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.11.1980 року (а.с.31-34) ОСОБА_1 у період з 14.02.1983 по 05.03.2001 року працював в Калуському АТП 08022, Калуському АТП-12630, водієм третього класу, водієм другого класу автобуса, водієм першого класу, бригадиром виробничої бригади міських перевезень, водієм наставником, інженером по охороні праці.

Сторони визнають і не оспорюють правильність записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 17.11.1980 року, щодо періодів роботи, відсутності виправлень (підчисток) чи іншого відображеного у цій трудовій книжці, що не потребує доказуванню у даній справі, відповідно до вимог частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до виданої ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» довідки №112 від 29.07.2019, на запит пенсійного органу, ОСОБА_1 працював водієм міського пасажирського транспорту в Калуському АТП з 01.06.1992 року, наказ №116-к від 30.06.1992 року, по 30.06.1996 рік. Таким чином пільговий стаж становить 4 роки 29 днів. Інших підтверджуючих документів про роботу ОСОБА_1 , водієм міського пасажирського транспорту на підприємстві немає (а.с.26).

Враховуючи надану підприємством до пенсійного органу довідку №112 від 29.07.2019, відповідачем зараховано позивачу пільговий стаж, який дає право на призначення пільгової пенсії з 01.06.1992 року по 30.06.1996 року (4 роки 29 днів).

Відповідно до наданої суду ПРАТ «Калуське АТП» довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №01 від 23.02.2021, ОСОБА_1 , працював в Калуському АТП-08022 за професією водій автобуса, і за період з 14.02.1983 р. по 30.06.1996 виконував різні види пасажирських перевезень. За період з 01.06.1992 р. по 30.06.1996 р. згідно наказу №116-к від 30.06.1992 року рахувати водієм міського пасажирського транспорту. Згідно графи довідки «додаткові відомості» з 14.02.1983 по 30.06 1996 - водій автобуса, з 01.06.1992 по 30.06.1996 згідно наказу по підприємству №116-к від 30.06.1992 року, рахувати водієм міського пасажирського транспорту. Пільговий стаж становить 4 роки 29 днів (а.с.127).

Виходячи із змісту наданих ПРАТ «Калуське АТП» пояснень (а.с.117) та довідки №01 від 23.02.2021, ПРАТ «Калуське автотранспортне підприємство» не підтверджено виконання ОСОБА_1 в період з 14.02.1983 р по 31.05.1992 роботи як водія автобуса на міських пасажирських перевезеннях, стверджуючи що у вказаний період часу з 14.02.1983 р по 31.06.1992 позивач здійснював різні види пасажирських перевезень.

Таким чином спірним в даній справі є період роботи позивача з 14.02.1983 р по 31.05.1992 в Калуському АТП, як робота водія міського пасажирського транспорту, оскільки такий не підтверджується ПРАТ «Калуське автотранспортне підприємство» та відповідно не зараховано пенсійним органом до його пільгового стажу роботи.

В той же час, суд зазначає, що ПРАТ «Калуське автотранспортне підприємство» не надало до суду письмові докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 працюючи водієм автобуса в Калуському АТП в автоколоні №1, в спірний період часу з 14.02.1983 р по 31.05.1992 здійснював різні види перевезень, хоча такі витребовувались судом ухвалою від 11.02.2021 (а.с.93-95). У наданих письмових запереченнях зазначено, що інших документів та розпоряджень, дорожніх листів і табелів обліку робочого часу то вони на підприємстві не зберігаються по даний час, оскільки не є обов`язковою формою звітності.

Суд зазначає, що з наданих ПРАТ «Калуське автотранспортне підприємство» до суду письмових доказів, долучених до письмових заперечень, не встановлено виконання ОСОБА_1 в спірний період часу з 14.02.1983 р по 31.05.1992 різних видів перевезень міських та міжміських.

Також суд звертає увагу на те, що ПРАТ «Калуське автотранспортне підприємство» не надано до пенсійного органу окрім довідки №112 від 29.07.2019 інших письмових доказів (первинних документів) на підтвердження чи спростування виконання позивачем у спірний період часу з 14.02.1983 р по 31.05.1992 роботи водія міського пасажирського транспорту.

Одночасно суд зазначає, що позивач звертався до ПРАТ «Калуське АТП» з заявою про надання йому інформації та копій документів необхідних для призначення пенсії (а.с.35). Також адвокатом ОСОБА_2 представником позивача, направлялось на адресу ПАТ «Калуське АТП» адвокатський запит від 03.03.2020, про надання належним чином засвідчених копій документів, що стосується ОСОБА_1 (а.с.36), однак ПРАТ «Калуське АТП» відповіді та копій запитуваних документів на адресу позивача не надало.

ПРАТ «Калуське АТП» не надало суду будь-яких доказів щодо розгляду вищевказаного звернення позивача та адвокатського запиту його представника та надання копій документів про які просили позивач та його представник у зверненнях.

Зважаючи на наведене суд зазначає, що позивачем вжито дій щодо отримання у колишнього роботодавця - ПРАТ «Калуське АТП» документів на підтвердження здійснення ним у оскаржуваному періоді з 14.02.1983 р по 31.05.1992, працюючи водієм автобуса Автоколони№1, міських пасажирських перевезень, а колишнім роботодавцем проігноровано його звернення та надання таких документів як позивачу так і до пенсійного органу.

Що стосується періоду роботи ОСОБА_1 в Калуському АТП автоколони №1 з 14.02.1983 р по 31.05.1992 та виконання роботи як водія міського пасажирського транспорту, суд зазначає наступне.

Так, згідно наданої суду ПРАТ «Калуське АТП» особової картки ОСОБА_1 №1139, позивач в період з 1983 по 1996 рік працював Калуському АТП водієм 3,2,1 класу, бригадиром-водієм - наставником Автоколони №1 (зворот а.с.120).

Вказане також підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.11.1980 року (а.с.31-34) та не заперечується сторонами.

Записи у трудовій книжці позивача про роботу ОСОБА_1 на посаді водія автобуса в Калуському АТП 08022 №4,5 та №7 не розкривають характер виконуваної ним роботи водієм міського пасажирського транспорту.

Згідно запису №9 в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 17.11.1980 року, з 01.06.1992 рахувати водієм міського пасажирського транспорту, наказ №116-к від 30.06.1992.

30.06.1992 року Калуським автотранспортним підприємством 12630 видано наказ №116-к, в якому зазначено, що в зв`язку із прийняттям Закону України «Про пенсійне забезпечення» затвердити по Калуському автотранспортному підприємству 12630 водіїв автоколони №1, яка здійснює перевезення пасажирів по місту Калушу, рахувати водіями міського пасажирського транспорту з 01.06.1992р. В цьому наказі зазначений і ОСОБА_1 під №39 (а.с.27-29).

Зі змісту даного назазу видно, що автоколона №1 Калуського автотранспортного підприємства 12630 до прийнятя наказу №116-к, також здійснювала перевезення пасажирів по місту Калуш, а зазначені в ньому особи, в тому числі і позивач ОСОБА_1 до цього також були водіями міського пасажирського транспорту.

Суд зазначає, що ПРАТ «Калуське АТП» не надано до суду письмових документів наказів на підтвердження розмежування між автоколонами 1,2,3,4 Калуського АТП транспортних послуг (перевезення пасажирів автобусами), як і доказів здійснення автоколоною №1, де працював водієм у спірний період часу позивач, та безпосередньо позивачем міжміських перевезень.

Не надано подорожніх листів та табелів робочого часу позивача за період з 14.02.1983 по 30.06.1996 року а також інших документів з яких судом можна встановити виконання ОСОБА_1 , за час його роботи в період з 14.02.1983 по 31.05.1992 в Калуському АТП водієм автоколони №1 інших ніж міських пасажирських перевезень.

Посилання ПРАТ «Калуське АТП» у письмових запереченнях на позов, про здійснення позивачем з 14.02.1983 по 31.05.1992 різних видів перевезень в тому числі міжміських, є такими, що не підтверджені жодними письмовими доказами.

Натомість наказом Калуського автотранспортного підприємства 12630 №116-к від 30.06.1992 року підтверджується здійснення автоколоною №1 де працював позивач, перевезення пасажирів по місту Калуш, тобто здійснення автоколоною №1 саме міських пасажирських перевезень, як до прийняття такого наказу та і після прийняття такого наказу попереднім керівником підприємства.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні, не надані ПРАТ «Калуське АТП» на час розгляду даної адміністративної справи, докази з яких суд міг би встановити виконання ОСОБА_1 , за час його роботи в період з 14.02.1983 по 31.05.1992 в Калуському АТП водієм автоколони №1 інших видів перевезень окрім міських пасажирських перевезень, ПРАТ «Калуське АТП» безпідставно в неодноразово виданих довідках про стаж роботи позивача не підтверджено ОСОБА_1 , період його роботи з 14.02.1983 по 31.05.1992 як водія міського пасажирського транспорту, що позбавляє позивача права на призначення пенсії на пільгових умовах і отримання відповідних пенсійних виплат, гарантованих статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, встановленими в даній адміністративній справі обставинами підтверджується та не спростовано ПРАТ «Калуське АТП» належними доказами, покликання позивача про здійснення ОСОБА_1 водієм автоколони №1 Калуського АТП в спірний період з 14.02.1983 по 31.05.1992 виключно міських пасажирських перевезень.

Що стосується оскаржуваного позивачем рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії від 16.08.2019 №52 прийнятого за наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.09.2016 року про призначення йому пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019, визнано неправомірними дії Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (правонаступником, якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області) щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні стажу роботи з 14.02.1983 року по 31.05.1992 року до пільгового стажу роботи водієм міського пасажирського транспорту.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області ( Код ): - розглянути заяву ОСОБА_1 , від 23.09.2016 року про призначення йому пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до п.«з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як орган що призначає пенсію повинен (відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗаконуУкраїни «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 №13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846) та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637) вжити заходів щодо з`ясування всіх необхідних обставин, в тому рахунку і витребування від установ, організацій, підприємств та архівних закладів необхідних документів, проведення перевірок достовірності їх видачі, допиту свідків у випадках визначених законом для вирішення питання про наявність підстав, для призначення ОСОБА_1 , пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту; - прийняти за результатами такого розгляду відповідне рішення з приводу поданої заяви від 23.09.2016 про призначення ОСОБА_1 , пенсії за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до п.«з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» про яке невідкладно повідомити позивача в установленому порядку.

Судом встановлено, що відділом з питань призначення та перерахунку пенсій №6 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019 направлено на адресу Калуського автотранспортного підприємства запит, про витребування довідки про пільговий стаж роботи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який працював водієм міського пасажирського транспорту в калуському автотранспортному підприємстві з 14.02.1983 по 05.03.2001, а також завірених копій первинних документів, які б давали право для призначення пенсії за віком, як водію міського пасажирського транспорту (а.с.65).

Згідно наданих відповідачем у відзиві на адміністративний позов, пояснень, на запит пенсійного органу, ПРАТ «Калуське АТП» надало тільки довідку від 29.07.2019 за №112, інших документів підприємство не надало.

Суд зазначає, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі Порядок №22-1) органом, що приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії є відповідні управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Пунктами 3.3, п.4.1, 4.2 Порядку №22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

За наведених обставин, відповідач як орган до повноважень якого входить прийняття рішень про призначення пенсії, зобов`язаний на виконання пунктів 3.3, п.4.1, 4.2 вказаного Порядку №22-1 витребувати від підприємств, установ, організацій всіх необхідних документів необхідних для з`ясування всіх обставин справи чи має позивач достатній стаж для призначення пенсії на пільгових умовах в тому рахунку і шляхом проведення перевірок обґрунтованості видачі таких документів.

Натомість, пенсійний орган отримавши від ПРАТ «Калуське АТП» довідку від 29.07.2019 за №112, прийняв оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, однак враховуючи не надання підприємством жодних документів, на підтвердження чи спростовання пільгового стажу роботи позивача у період з 14.02.1983 року по 31.05.1992 року, не вжив передбачених законом заходів щодо проведення відповідної перевірки обґрунтованості видачі такої довідки.

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019 у справі №857/5662/19 (а.с.18-21), колегією суддів зазначено, що підтвердження пільгового трудового стажу позивача показами свідків може бути здійснено виключно органами Пенсійного фонду у випадку коли будуть встановлені обставини з приводу того, що по місцю роботи заявника або в архівних установах відсутні документи про пільговий трудовий стаж позивача, для чого відповідач повинен запропонувати позивачу надати відповідні покази свідків.

Відповідно до наданої пенсійному органу ПРАТ «Калуське АТП» довідки №112 від 29.07.2019 (а.с.26), ПРАТ «Калуське АТП» зазначило, що інших підтверджуючих документів, окрім наказу №116-к від 30.06.1992року про роботу ОСОБА_1 водієм міського пасажирського транспорту на підприємстві немає.

Однак, як встановлено судом, відповідач отримавши інформацію про відсутність по місцю роботи позивача документів про пільговий трудовий стаж роботи ОСОБА_1 не запропонував позивачу надати відповідні покази свідків.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вислугу років, як водію міського пасажирського транспорту, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 16.08.2019 №52 є передчасним та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи все вищенаведене позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

При цьому суд звертає увагу на те, що з врахуванням приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, процесуальні засоби відновлення порушеного права мають бути гнучкими та ефективними, забезпечувати поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Надаючи об`єктивну оцінку факту порушеного права ОСОБА_1 , враховуючи відсутність будь-яких ефективних засобів правового захисту порушеного права позивача, окрім судового, - суд дійшов висновку, для забезпечення верховенства права в спірних правовідносинах, з метою ефективного захисту прав позивача керуючись ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позовних вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області поновити ОСОБА_1 з дня припинення виплати, виплату призначеної з 22.09.2016 року пенсії, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з зарахуванням до його пільгового стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 14.02.1983 року по 31.05.1992 року як водієм міського пасажирського транспорту в Калуському АТП.

Щодо тверджень представника відповідача про пропуск позивачем встановленого Кодексом адміністративного судочинства строку звернення з позовом до суду, то такі відхиляються судом як необґрунтовані, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на спростування тверджень позивача про отримання оскаржуваного рішення наручно тільки 28.01.2020 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., сплачений згідно квитанції за №1.19036.1/261912162 від 10.07.2020 (а.с.1).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач в позовній заяві вказує на розмір витрат на правову допомогу в сумі 1700,00 грн., та просить їх стягнути із відповідача.

Відповідач, в свою чергу, у відзиві на позов заперечив щодо стягнення судом таких витрат з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, вказуючи на обставину відсутності доказів які б свідчили про доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу, а також на їх неспівмірність.

За змістом частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат, відповідно до вимог частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №300/941/19.

На підтвердження факту залучення адвоката і понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1700,00 грн., ОСОБА_1 , надано суду:

- договір про надання правничої допомоги від 05.12.2019 року, укладений між адвокатом Галущак Ларисою Омелянівною, яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ІФ №96 від 08.12.2016 та ОСОБА_1 , - долученого до позовної заяви (а.с.45);

- додатку до договору про надання правничої допомоги від 05.12.2019, від 10.07.2020 року, згідно якого сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди)за надання Адвокатом правничої допомоги вказаної в договорі у розмірі 1700,00 грн. Сторони погодили, що розмір гонорару (винагороди) за надання правничої допомоги вказаної в Договорі визначено сторонами з врахуванням складності справи, виходячи з принципів розумності та становить: консультації щодо порядку звернення до суду з приводу визнання протиправним та скасування рішення та консультації щодо збору документів - 300 грн., звернення із адвокатськими запитами до ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» та Головного управління пенсійного фонду україни в Івано-Франківській області - 400 грн., опрацювання зібраних документів, законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення судової практики, аналіз норм права, підготовка позовної заяви до суду -1000,00 грн. (а.с.47);

- акт виконаних робіт від 10.07.2020 року, додаток до договору про надання правничої допомоги від 05.12.2019, з описом робіт, виконаних адвокатом ОСОБА_2 , згідно якого адвокатом надано а замовником прийнято юридичні послуги у формі: - консультації щодо порядку звернення до суду з приводу визнання протиправним та скасування рішення та консультації щодо збору документів; - звернення із адвокацькими запитами до ПАТ «Калуське АТП» та Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області; - опрацювання зібраних документів, законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення судової практики, аналіз норм права, підготовка позовної заяви до суду. Вартість робіт складає 1700,00 грн.

- квитанцію форми №ПО-Д2 серії 1-01КЛ №0501339 від 10.07.2020 року щодо оплати позивачем послуг правничої допомоги адвокату ОСОБА_2 , в розмірі 1700,00 грн., (а.с.44).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про підтвердження позивачем здійснених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами.

Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також значенням справи для сторони.

Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі підлягає стягненню понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 1700,00 грн.

Покликання відповідача на те, що вказана справа є справою незначної складності та заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною з обсягом наданих послуг спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема позовною заявою та доданими до неї додатками, відповіддю на відзив, які вказують на затрачений адвокатом час на збір доказів та складання позовної заяви.

Таким чином, документально підтвердженими судовими витратами позивача є витрати на правову допомогу в розмірі 1700,00 грн., та сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 16.08.2019 за №52 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) з дня припинення виплати, виплату призначеної з 22.09.2016 року пенсії, як водію міського пасажирського транспорту відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з зарахуванням до його пільгового стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 14.02.1983 року по 31.05.1992 року як водієм міського пасажирського транспорту в Калуському АТП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 840,80 гривень (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачені судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 1700,00 гривень (одна тисяча сімсот гривень) 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.