Справа № 640/32923/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року м. Київ № 640/32923/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, боржник) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мартинюка Петра Петровича щодо винесення постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56517356 з примусового виконання постанови від 24.04.2018 року №46118564 про стягнення виконавчого збору, згідно з якою з доходів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , підлягає стягненню, виконавчий збір у розмірі 213 572,63 грн.

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костенко Анастасії Олегівни про стягнення виконавчого збору №46118564 від 24.04.2018 року, згідно з якою з доходів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , підлягає стягненню виконавчий збір у розмірі 213 572,63 грн.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що борг, визначений до стягнення у виконавчому листі Оболонського районного суду міста Києва погашено боржником у добровільному порядку, а тому, виконавчий збір стягненню не підлягає.

Таким чином, винесена відповідачем у виконавчому провадженні №46118564 постанова від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору є протиправною, а дії з відкриття виконавчого провадження №56517356 на підставі останньої є неправомірними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

На виконання вищевказаної ухвали, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 01.03.2021 року. Питання щодо поновлення позивачу строку на звернення до адміністративного суду ухвалено вирішити в судовому засіданні. Витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчих проваджень ВП №56517356 та №46118564. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії виконавчих проваджень ВП №56517356 та №46118564 та відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 КАС України у строк до 15.02.2021 року таким чином, щоб у вказану дату витребувані матеріали знаходились у канцелярії суду. Попереджено відповідача, що відповідно до частини восьмої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

У судове засідання 01.03.2021 року сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Водночас, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем у встановлений ухвалою від 29.01.2021 року строк витребувані документи не подано.

Ухвалою Окружного адміністративного судочинства України від 01.03.2021 року застосовано до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 145 та частини першої статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України. Стягнуто в дохід Державного бюджету України з Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () штраф у сумі 6 810,00 грн. на рахунок Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2021 року витребувано повторно у Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином засвідчені копії виконавчого провадження №56517356 та №46118564. Належним чином засвідчені копії виконавчого провадження №56517356 та №46118564 (із супровідним листом) зобов`язано подати до канцелярії суду до 05.03.2021 року. Відкладено судове засідання до 15.03.2021 року.

Через канцелярію суду 05.03.2021 року відповідачем подано документи, витребувані ухвалою суду від 01.03.2021 року, водночас, правом на подання відзиву відповідач не скористався.

У судове засідання 15.03.2021 року сторони не прибули.

В порядку частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалося.

Відповідно до частини четвертої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Щодо пропущеного позивачем процесуального строку звернення до суду із позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду:

1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Із змісту позовної заяви судом встановлено, що позивачем оскаржуються дії відповідача, які полягають у винесенні постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження №56517356 та постанови від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №46118564, в той час, як із позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 18.12.2020 року (вх. Окружного адміністративного суду міста Києва 24.12.2020 року №640/32923/20), тобто, із пропущенням десятиденного строку звернення до суду з позовом у категорії справ щодо оскарження дій, зокрема, державного виконавця.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Дослідивши подану позивачем заяву про поновлення строку звернення до суду, судом встановлено, що останню обґрунтовано неотриманням позивачем оскаржуваних постанов у встановлений Законом України "Про виконавче провадження" спосіб.

Крім того, позивачем зазначено, що про існування відкритого виконавчого провадження №56517356 та оскаржуваної постанови від 24.04.2018 року у виконавчому провадженні №46118564 останній дізнався з місця роботи - Державного підприємства «Управління з експлуатації майнового комплексу», до якого надійшла постанова державного виконавця від 05.10.2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесену у межах виконавчого провадження №56517356.

З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору, позивач звернувся до Міністерства юстиції України із зверненням від 21.09.2020 року, у відповідь на яку 13.10.2020 року листом №Д-3758 Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_1 роз`яснено його право звернення до суду для оскарження дій виконавця.

Разом з тим, правову дієздатність позивача обмежували обставини перебування останнього на самоізоляції з 12.10.2020 року по 14.12.2020 року у зв`язку із хворобою на COVID-19 та її наслідками, що підтверджується довідкою від 15.01.2021 року, виданою лікарем.

Зокрема, недієздатна мати позивача ОСОБА_2 , яка перебувала на утриманні останнього, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вплинуло на психофізіологічний стан позивача.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, державним виконавцем постанову про відкриття виконавчого провадження має бути направлено рекомендованим поштовим відправленням, докази чого мають міститься у матеріалах виконавчого провадження.

Водночас, жодного доказу направлення та отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, яку мало б бути відправлено державним виконавцем рекомендованим повідомленням, матеріали виконавчого провадження №56517356 не містять.

Державним виконавцем не надано доказів, на кшталт, списку згрупованих поштових відправлень, або рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які б спростовували встановлене судом.

На переконання суду, встановлені обставини свідчать про необізнаність боржника щодо існування виконавчого провадження №56517356 з незалежних від нього причин, що відповідачем не спростовано, а матеріалами виконавчого провадження №56517356, наданими державним виконавцем, навпаки, підтверджено.

Крім того, у матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які докази направлення боржнику постанови від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору, винесену у виконавчому провадженні №46118564.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28.10.1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є постанова державного виконавця від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору, винесена у виконавчому провадженні №46118564 та дії державного виконавця з винесення постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження №56517356 на підставі постанови від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору.

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернувся лише 18.12.2020 року.

Отже, встановлений статтею 287 КАС України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущено.

Проте, у межах розгляду справи №640/32923/20 позивачем пропуск строку звернення до суду визнано, що обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у відповідний процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

27.08.2014 року Оболонським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2/756/71/14 про стягнення з ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () заборгованість за кредитним договором № ML-001/046/2007 від 11.06.2007 року у розмірі 94 903 (дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот три) доларів США 64 центи, що станом на 17.04.2014 року за офіційним курсом НБУ становить 1 067 863 (один мільйон шістдесят сім тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 15 коп. та пені за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 1 067 863 (один мільйон шістдесят сім тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 15 коп., що разом становить 2 135 726 (два мільйони сто тридцять п`ять тисяч сімсот двадцять шість) грн. 30 коп.

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 21.01.2015 року відкрито виконавче провадження №46118564 з виконання виконавчого листа від 27.08.2014 року №2/756/71/14. Пунктом 2 резолютивної частини постанови встановлено: при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк - 7 днів, виконати його в примусовому порядку із стягненням з боржника виконавчого збору 10 % та витрат в розмірі 50-00 грн., пов`язаних з проведенням виконавчих дій.

31.07.2015 року Оболонським районним судом міста Києва видано дублікат виконавчого листа.

Відповідно до розписки ОСОБА_1 , яка міститься у матеріалах виконавчого провадження №46118564, боржник ознайомився із матеріалами виконавчого провадження №46118564 08.06.2017 року.

19.04.2018 року до Святошинського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві надійшла заява стягувача за виконавчим листом - Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця Святошинського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві від 24.04.2018 року, винесеною у виконавчому провадженні №46118564, повернуто виконавчий лист стягувачу.

Зокрема, 24.04.2018 року державним виконавцем Святошинського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві винесено у виконавчому провадженні №46118564 постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 213 572,63 грн.

Постановою державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04.06.2018 року відкрито виконавче провадження №56517356 з метою примусового виконання постанови державного виконавця Святошинського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому проваджені №46118564.

Вважаючи постанову державного виконавця від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору, винесену у виконавчому провадженні №46118564 та дії державного виконавця з винесення постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження №56517356 на підставі постанови від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи судом встановлено, що виконавче провадження №46118564 відкрито постановою державного виконавця від 21.01.2015 року, тобто, під час дії Закону України 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження", проте закінчено постановою державного виконавця від 24.04.2018 року, та відкрито виконавче провадження із стягнення суми спірного виконавчого збору під час дії Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини сьомої розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5), постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця" (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок №643).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, третьої статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно із змістом пункту 2 Порядку №643 у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у відповідному розмірі.

Отже, виконавчий збір є своєрідною винагородою виконавця за вчинення дій з примусового виконання рішень.

Частиною другою статті 27 Закону №1404 встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з абзацами 1-4 пункту 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції №512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

При закінченні виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, або повернення такого виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження паперову копію такого виконавчого документа.

Відмітка на паперовій копії виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, не проставляється.

З аналізу вищенаведених положень законодавства України, висновується, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору відбувається одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, або після/одночасно із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, з урахуванням підстави його закінчення. Крім того, під час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, виконавцем має бути вказано розмір фактично стягнутої суми на користь стягувача.

Отже, Законом №1404 передбачено стягнення виконавчого збору або на стадії відкриття виконавчого провадження, або на стадії його закінчення.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 27 Закону №1404, відкриваючи виконавче провадження виконавцем обраховується сума виконавчого збору з розміру 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, в той час, як визначаючи розмір виконавчого збору, який потребує стягнення з боржника, виконавцем має бути обчислено таку суму з урахуванням вчинених виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документа

Суд зауважує, що безпосередньо у матеріалах виконавчого провадження №46118564 відсутні належні докази сплати боржником присудженого Оболонським районним судом міста Києва до стягнення боргу у розмірі 2 135 726, 30 грн.

Крім того, долучений до матеріалів справи позивачем доказ, а саме Довідка ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 09.06.2020 року №90, не містить відомостей щодо дати погашення ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору №ML-001/046/2007 від 11.06.2007 року.

Разом з тим, дослідивши копію дубліката виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом міста Києва 31.01.2017 року, судом встановлено, що у графі «Відмітки судового виконавця про виконання рішення або повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення» державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Костенко А.О. зазначено дату постанови про повернення виконавчого листа стягувачу та посилання на пункту 1 статті 37 Закону №1404 як на підставу повернення виконавчого листа, в той час, як суми боргу боржника, стягнутої в порядку примусового виконання, державним виконавцем не вказано.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону №1404 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку №643 фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Отже, слід дійти висновку, що для стягнення виконавчого збору за виконання виконавчого документу майнового характеру фактичне виконання рішення за виконавчим документом має відбутися шляхом здійснення державним виконавцем примусових дій, а саме, шляхом стягнення.

Матеріали виконавчого провадження №46118564 містять докази вчинення державним виконавцем виконавчих дій щодо арешту майна боржника, опису цього майна та його оцінки, разом з тим, жодних доказів стягнення суми боргу в порядку примусового виконання рішення суду шляхом реалізації майна боржника матеріали виконавчого провадження, надані відповідачем суду, не містять.

Отже, у суду відсутні підстави вважати виконавчий документ фактично виконаним (повністю або частково) у зв`язку із вжиттям державним виконавцем заходів примусового виконання рішення в повному обсязі.

Висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18, відповідно до змісту якої, за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення; обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404 без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Таким чином, з огляду на те, що доказів вчинення виконавчих дій саме шляхом стягнення суми боргу у розмірі 2 135 726,30 грн. до моменту добровільної сплати позивачем присудженої рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16.05.2014 року у справі №2/756/71/14 суми не подано, доказів, наданих позивачем суду в обґрунтування правової позиції, не спростовано, позовні вимоги в частині визнання протиправною постанови державного виконавця від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №46118564 та її скасування підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій державного виконавця щодо винесення постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56517356 з примусового виконання постанови від 24.04.2018 року №46118564 про стягнення виконавчого збору, суд зазначає наступне.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

За приписами статті 18 Закону № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 26 Закону № 1400 передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Таким чином, в розумінні Закону №1404, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому для виконання виконавчих документів.

Отже, здійснюючи дії з винесення постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56517356 з примусового виконання постанови від 24.04.2018 року №46118564 про стягнення виконавчого збору, державний виконавець діяв у межах Закону №1404.

Суд зауважує, що позивачем не надано жодних обґрунтувань протиправності дій державного виконавця з відкриття виконавчого провадження №56517356, що можуть бути оцінені судом.

Крім того, на момент відкриття провадження №56517356 постанова від 24.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №46118564 була чинною, протиправною не визнавалася.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання неправомірними дії головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мартинюка Петра Петровича щодо винесення постанови від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56517356 з примусового виконання постанови від 24.04.2018 року №46118564 про стягнення виконавчого збору, згідно з якою з доходів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , підлягає стягненню, виконавчий збір у розмірі 213 572,63 грн.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v." від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, про задоволення позову частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з квитанцією 18.12.2020 року №52582 позивачем сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

З огляду на суму сплаченого судового збору, яку позивачем сплачено як за одну немайнову вимогу, оскільки друга позовна вимога (незадоволена судом) вважається похідною, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача суми сплаченого ним судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному обсязі, що є пропорційним до заявлених позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 205, 229, 241-246, 250, 271, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костенко Анастасії Олегівни про стягнення виконавчого збору №46118564 від 24.04.2018 року, згідно з якою з доходів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , підлягає стягненню виконавчий збір у розмірі 213 572,63 грн.

3. В іншій частині відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса: 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9) суму судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (дев`ятнадцять тисяч двісті десять грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса: 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9).

Повне рішення складено 15.03.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна