Справа № 826/14484/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року м. Київ № 826/14484/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

06.09.2018 до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про:

- визнання дій Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації щодо відмови у реєстрації місяця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 неправомірними;

- зобов`язання Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 у садовому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначив, що на його звернення із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним зняттям з реєстрації з попереднього місця проживання, відповідачем відмовлено з посиланням на пункт 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016. Позивач вказує, що відмова у реєстрації місця проживання полягала в тому, що будинок, який йому належить на праві приватної власності не є житлом, оскільки призначений для сезонного використання, тому не включається у житловий фонд. Одночасно позивач зазначає, що дана підстава не ґрунтується на нормах постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016.

Правова позиція позивача зводиться до того, що відмова в реєстрації місця проживання порушує його право на реєстрацію місця проживання у власному будинку, не дає йому виконати обов`язок щодо реєстрації місця проживання після прибуття на нове місце, суперечить Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Також позивач у позовній заяві вказує, що вирішуючи даний спір, слід виходити з таких ознак об`єкту нерухомості, як пристосування та придатність будинку для постійного проживання. Позивач зазначає, що його садовий будинок має ознаки житлового будинку, відповідає всім будівельним нормам житлового будинку та використовується ним, як постійне місце проживання.

Способом відновлення порушеного права позивач вважає зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання, оскільки лише такий спосіб захисту унеможливить подальше порушення його прав.

У відповіді на відзив позивач вказує, що відповідачем було надано документи, що не стосуються предмету даного спору; чинне законодавство не містить заборони реєструвати місце проживання у садовому будинку, а відповідачу забороняється вимагати додаткові документи (зокрема про переведення будинку у житловий фонд); визначальною обставиною щодо реєстрації місця проживання є пристосування та придатність будинку для постійного проживання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2018 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Ухвалою суду від 13.05.2019, серед іншого, справу прийнято до провадження суддею Чудак О.М., ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та витребувано у Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації належним чином засвідчені копії документів, що слугували підставою для відмови у реєстрації місяця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач заперечуючи щодо позовних вимог виклав свою позицію у відзиві (а.с. 68-70).

В обґрунтування позиції зазначив, що місце проживання особи має бути зареєстроване в будинку чи приміщенні, що має статус жилого. Для реєстрації місця проживання особи в садовому будинку, останній має бути переведений в установленому порядку у жилий будинок. В даному випадку будинок 32, не є об`єктом житлової нерухомості. Поряд із цим, позивачем не було надано органу реєстрації військово-облікового документу з позначкою військового комісаріату про зняття з військового обліку або про перебування на військовому обліку за місцем проживання або перебування, як встановлено статтею 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Відповідно до договору дарування садового будинку від 20.09.2017, зареєстрованого в реєстрі за №1869, позивачу на праві власності належить садовий будинок під номером АДРЕСА_2 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 97909831 від 20.09.2017 (а.с. 13-17). Технічний паспорт на садовий будинок АДРЕСА_2 міститься в матеріалах справи (а.с. 18-24).

Позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА із заявами від 05.05.2018 про зняття з реєстрації місця проживання та одночасною реєстрацією місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26-28). Того ж дня, розглянувши заяви позивача органом реєстрації у знятті з реєстрації місця проживання та у реєстрації місця проживання відмовлено, відповідно до пункту 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 з тих підстав, що садовий будинок не є житлом, оскільки призначений для сезонного використання, тому не включається в житловий фонд.

Позивач вважаючи дії щодо відмови неправомірними, а свої права порушеними, звернувся із даним позовом до суду.

Судом також встановлено, що в подальшому, а саме 02.03.2019, позивач повторно звертався до відповідача з метою реєстрації у содовому будинку і відповідач відмовив у такій реєстрації.

Водночас предметом оскарження в даній справі є дії щодо відмови вчинені 05.05.2018, відповідно правову оцінку судом надано спірним правовідносинам з урахування підстав та предмету оскарження в рамках відповідного позову.

Таким чином, надавши оцінку спірним правовідносинам, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що ї передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, врегульовано Законом України від 11.12.2003 №1382- IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» (Закон №1382-IV).

Частиною першою статті 3 Закону №1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати (абзац 3 ч. 1 ст. 3).

Місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (абзац 5 ч. 1 ст. 3).

Поряд із наведеним правом, статтею 6 Закону №1382-IV встановлюється обов`язок щодо реєстрації місця проживання.

Так, як вбачається зі змісту частин першої, третьої та восьмої статті 6 Закону №1382-IV, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання (ч. 1).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) (ч. 3).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів (ч. 8).

Статтею 9-1 Закону №1382-IV визначено підстави для відмови в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання.

Так, орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР), жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до наведених положень ЖК УРСР, садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду.

Згідно із статтею 10 Закону №1382-IV, правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (Правила №207).

Пунктом 4 Правил №207 визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до пункту 8 Правил №207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Згідно з пунктом 18 Правил №207, серед іншого визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає:

1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;

2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);

4) документи, що підтверджують:

право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);

право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах);

проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби);

5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);

6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Пунктом 11 Правил №207 передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

особа не подала необхідних документів або інформації;

у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Статтею 6 Закону №1382-IV та пунктом 18 Порядку №207 встановлено вичерпний перелік документів, які необхідно подати для здійснення реєстрації місця проживання особи.

Поряд із цим, статтею 9-1 Закону №1382-IV та пунктом 11 Порядку №207 визначено вичерпний перелік підстав для відмови у реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання.

Натомість переліком, визначеним статтею 9-1 Закону №1382-IV та пунктом 11 Порядку №207, не передбачено права відмовляти у здійсненні реєстрації у зв`язку із тим, що будинок не є житловим.

Аналіз вищенаведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.

Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справах №183/4661/16 від 21.08.2019, №2340/4673/18 від 10.10.2019, №826/12955/18 від 31.03.2020, №826/1081/16 від 29.07.2020.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказав, що проживає у садовому будинку з моменту набуття права власності на нього.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.09.2017, індексний номер 97909831, вказаний садовий будинок є об`єктом житлової нерухомості, складається з наступних складових частин: садовий будинок «А», тераса «а», ганок, сарай «Б», свердловина «І», огородження «№1-2».

Згідно експлікації приміщень до плану садового будинку відображеної у Технічному паспорті на садовий будинок АДРЕСА_2 , вказаний садовий будинок, площею 145,1 кв.м має наступні приміщення: тамбур (6,0 кв.м), кімната (9,3 кв.м), кімната (35,8 кв.м), кухня (13,7 кв.м), санвузол (3,3 кв.м), котельня (6,1 кв.м), коридор (11,5 кв.м), кімната (19,0 кв.м), кухня (14,1 кв.м), туалет (3,1 кв.м), душова (6,8 кв.м), кімната (16,4 кв.м) (а.с. 18-24).

Враховуючи наведене, садовий будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей. Тобто відповідає таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в ньому.

Також слід зазначити, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.09.2019 у справі №183/4661/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/4673/18, №826/12955/18 від 31.03.2020, №826/1081/16 від 29.07.2020.

Верховний Суд також вказує, що необхідно враховувати, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових. Отже, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому; відмова органу реєстрації зареєструвати місце проживання особи за визначеною нею адресою (у садовому будинку) не відповідає вимогам законодавства (постанова №826/12955/18 від 31.03.2020).

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи за адресою житла, зокрема, садового будинку, є можливим та цілком узгоджується із положеннями 6, 9-1 Закону №1382-IV, а орган реєстрації не вправі відмовляти у реєстрації місця проживання особі у садовому будинку, що відповідає ознакам житла та придатний для постійного проживання у ньому. У статті 10 Закону №1382-IV та у інших нормативних актах відсутні обмеження щодо проживання та реєстрації місця проживання у садовому будинку.

Відтак, дії відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не ґрунтується на вимогах законодавства, а тому є протиправними.

Згідно частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини другої цієї ж статті, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Одночасно, пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18 та від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема позивач просить визнати дії відповідача неправомірними та зобов`язати його вчинити певні дії.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту для відновлення прав позивача за даних фактичних обставин є визнання дій відповідача щодо відмови у реєстрації місяця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 протиправними, а також зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивача за місцем постійного проживання за відповідною адресою.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру який подано фізичною особою сплачується судовий збір в сумі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Верховний Суд України у постанові від 14.03.2017 у справі №21-3944а16 зазначає, що системний аналіз частини першої статті 6, частини другої статті 162, частини п`ятої статті 171-1 КАС України (в редакції станом на час прийняття рішення) дає підстави для висновку, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.

Отже, фактично позов ОСОБА_1 містить одну вимогу немайнового характеру, тому за його подання належало сплатити судовий збір в сумі 704,80 грн.

Однак згідно наявної у справі квитанції №39 від 03.09.2018 позивачем за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 1409,60 грн, тобто за дві вимоги немайнового характеру.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає судовий збір в сумі 704,80 грн. Решта коштів є надміру сплаченим судовим збором та повертається за заявою позивача згідно статті 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72-77, 139, 241-246 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати дії Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , - протиправними.

Зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак