Справа № 380/11691/20
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (79010 м. Львів вул. Личаківська 74) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення посадової особи Львівського прикордонного загону, військової частини НОМЕР_1 , про відмову ОСОБА_1 в зарахуванні до загального стажу військової служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років часу його навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 31.08.1994 до 13.06.1997, яке викладене у листі № 18424 від 20.11.2020;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) зарахувати ОСОБА_1 період навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 31.08.1994 до 13.06.1997 до загального стажу служби як військову службу в Збройних Силах України;

- період часу навчання ОСОБА_1 у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 31.08.1994 до 13.06.1997 зарахувати до стажу служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) для виплати відсоткової надбавки за вислугу років та для призначення пенсії, про що видати відповідний наказ про оголошення висновку комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) у послужному списку та інших документах особової справи, зробити відповідний запис.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.10.2020 позивач звернувся з рапортом на ім`я заступника начальника штабу, начальника відділу управління службою штабу, у якому просив зарахувати йому час навчання з 31.08.1994 до 13.06.1997 у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до загального стажу військової служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років та для призначення пенсії. У відповідь на вказаний запит позивач отримав рішення начальника Львівського прикордонного загону № 18424 від 20.11.2020 про відмову в такому зарахуванні. Правовою підставою оскаржуваного рішення відповідач зазначив нову редакцію Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ від 31.07.1999, яка діє на цей час, та розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби «Щодо зарахування до вислуги років періодів навчання у військових ліцеях» № Т/30-5644 від 21.07.2017 та інші підзаконні нормативні акти. Позивач не погоджується із таким рішенням, вважає його протиправним, відтак звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою від 15.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 12.02.2021 строк розгляду справи продовжено.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (вх. № 8893 від 10.02.2021), у якому проти позову заперечив. В обґрунтування вказав, що обов`язковою вимогою для проходження військової служби та набуття статусу військовослужбовця є прийняття громадянами України, які призвані або добровільно ступили на військову службу, військової присяги на вірність Українському народові, що прямо передбачено ч. 3 т. 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу». Громадяни України, які навчаються, зокрема, у військових ліцеях, не приймають присяги на вірність України, відповідно у них відсутні звання. Вказав, що присягу позивачем прийнято 07.09.2017 в званні «рядовий». Тобто, після вступу на навчання (став курсантом) до Академії прикордонних військ України було присвоєно перше звання «рядовий», що підтверджує вищезазначене. Вважає, що ліцей, у якому навчався позивач, не є військовим закладом в розумінні Закону № 2232-ХІІ, тому строк його навчання не може бути зараховано до загального строку військової служби. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Також просив розгляд цієї справи провести за участю представника Львівського прикордонного загону. Оскільки вказане клопотання відповідача не відповідає загальним вимогам до форми та змісту будь-якої письмової заяви чи клопотання, встановленим статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України, таке судом не розглядається.

Позивач надіслав на адресу суду відповідь на відзив (вх. № 11053 від 18.02.2021), у якому проти доводів відповідача заперечив. Додаткового вказав, що ще 18.12.2006 він звертався до начальника Одеського прикордонного загону про зарахування навчання у Донецькому ліцеї та актом комісії по обчисленню вислуги років від 22.12.2006, затвердженим начальником Одеського прикордонного загону, йому було зараховане таке до загального строку військової служби. Зважаючи на викладене, вважає протиправною відмову відповідача у зарахуванні до стажу військової служби періоду навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою. Просив позов задовольнити.

Суд вивчив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Львівському прикордонному загоні на посаді начальника 1 групи чергових відділу управління службою штабу 7 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України.

З 31.08.1994 по 13.06.1997 позивач навчався у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою: наказом начальника Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою № 133 від 30.08.1994 ОСОБА_1 з 31.08.1994 було зараховано до списків особового складу ліцею та всі види забезпечення та наказом начальника Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою № 30 від 13.06.1997 позивачу було вручено атестат та нагрудний знак.

ОСОБА_1 05.10.2020 звернувся з рапортом на ім`я заступника начальника штабу - начальника відділу управління службою штабу підполковника Олександра Сітайла, у якому просив на підставі п. 1 ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 25.03.1992 зарахувати йому час навчання з 31.08.1994 до 13.06.1997 у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до загального стажу військової служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років та для призначення пенсії, про що видати відповідний наказ про оголошення висновку комісії, а в послужному списку його особової справи зробити відповідний запис.

Начальник Львівського прикордонного загону листом за вих. № 18424 від 20.11.2020 повідомив позивачу, що жоден військовий ліцей чи ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою відповідно до чинного законодавства не є військово-навчальним закладом, навчання у таких ліцеях не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а отже і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, а тому на зарахування навчання у Донецькому військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років немає правових підстав.

Позивач вважає таку відмову відповідача у зарахуванні навчання у ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до загального стажу військової служби протиправно, відтак звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII).

Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час навчання позивача в ліцеї) було встановлено вичерпний перелік видів військової служби, до яких відносилась: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній на час вступу позивача до Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою) початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.

Громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, можуть проходити попередню підготовку в закладах загальної середньої освіти III ступеня, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, закладах освіти громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти (ч. 1 ст. 12 Закону № 2232-XII).

Згідно з положеннями п. 11 Положення про середній загальноосвітній навчально-виховний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 660 від 19.08.1993 (втратило чинність 14.06.2000), ліцей - середній загальноосвітній навчально-виховний заклад, що забезпечує здобуття учнями освіти понад державний освітній мінімум і здійснює науково-практичну підготовку талановитої учнівської молоді. Термін навчання в ньому може бути таким, як у школі третього ступеня, або на 1-2 роки більше.

Відповідно до п. 2 Положення про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 717 від 28.04.1999, ліцей є середнім загальноосвітнім навчальним закладом з військово-професійною спрямованістю навчання та виховання і належить до середньої загальноосвітньої школи ІІІ ступеня з поглибленим вивченням програми допризовної підготовки юнаків, тобто створений з метою загальноосвітньої та військово-фізичної підготовки юнаків для подальшого вступу до вищих навчальних закладів єдиної системи військової освіти.

Крім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про військові ліцеї та ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою» № 643 від 13.06.1999 Донецький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою було створено з метою забезпечення якісної підготовки молоді до вступу у військові вищі заклади освіти.

Верховний Суд України в своїх рішеннях (зокрема, від 16.04.2013 у справі № 21-107а13, від 01.10.2013 у справі №21-330а13) неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів. Вказаною постановою затверджено перелік вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів.

Донецький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою, в якому навчався позивач, відсутній у вказаному переліку.

Водночас пунктом 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України визначено, що з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи створити, зокрема, ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою на базі Донецького вищого військово-політичного училища інженерних військ і військ зв`язку імені генерала армії ОСОБА_2 . Навчання розпочати з 1 вересня 1994 року.

Таким чином, Донецький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою є видом загальноосвітнього навчально-виховного закладу у системі військової освіти Міністерства Оборони України, в якому ліцеїсти проходять підготовку до вступу у військові навчальні заклади, а тому ліцей, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992, у зв`язку з чим строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10.10.2018 у справі № 825/1086/17, від 31.10.2019 у справі № 1.380.2019.000865, від 12.12.2019 у справі № 818/1880/18 (адміністративне провадження № К/9901/3078/19), від 19.12.2019 у справі № 540/902/19, де вказав, що оскільки коледж, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом, у якому особи, що відповідають вимогам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходять військову службу, то правові підстави для зарахування до загального строку військової служби позивача період навчання його у коледжі відсутні.

Суд також зауважує, що ч. 3 ст. 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній протягом строку навчання позивача в ліцеї) було передбачено, що громадяни України, які призвані або добровільно вступили на військову службу, приймають Військову присягу на вірність народу України і тільки після цього можуть бути направлені на навчання чи для інших військових потреб за межі України.

Тобто відповідно до вказаної норми, як і відповідно до норми в чинній редакції, вступ на військову службу супроводжується прийняттям (складенням) Військової присяги на вірність народу України.

Наявна в матеріалах справи копія тексту Військової присяги ОСОБА_1 датована 07.09.1997, що свідчить про те, що позивач, навчаючись в ліцеї, Військової присяги на вірність народу України, не приймав, а отже передчасним є твердження про перебування позивача на військовій службі в період його навчання в ліцеї. Наведене спростовує відповідні аргументи позивача про те, що він фактично почав проходити військову службу з моменту прибуття до військово-навчального закладу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи позивача з посиланням на статтю 22 Конституції України щодо звуження його прав у зв`язку з прийняттям іншого закону є безпідставними, оскільки відмова відповідача, яка полягає у незарахуванні до загального строку військової служби позивача часу навчання у ліцеї, не є звуженням обсягу вже набутих ним прав, так як жодні соціальні права не є абсолютними, вони можуть бути обмежені у визначеному Законом порядку.

У пункті 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин роз`яснення Міністерства юстиції України, згідно з яким при нарахуванні вислуги років військовослужбовцям, які в період з 25 березня 1992 року по 31 липня 1999 року навчались у військових ліцеях, необхідно керуватись нормами Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 25 березня 1992 року, є безпідставними, оскільки роз`яснення Міністерства юстиції України не є нормативним актом, не є обов`язковим для учасників правовідносин та суду.

Зарахування до вислуги років періоду навчання у військовому навчальному закладі (зокрема, згідно з висновком про перевірку та встановлення стажу для виплати процентної надбавки за вислугу років, затвердженим 08.12.2008 командиром військової частини НОМЕР_2 ) та подальше незарахування відповідачем навчання ОСОБА_1 у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років не може свідчити про протиправність дій останнього з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України» вказано, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

У контексті спірних правовідносин варто зауважити, що принцип «належного урядування» дає можливість державним органам виправити допущені помилки, однак таке виправлення минулої помилки не повинно призводити до непропорційного втручання в набуте особою право, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Отже, для встановлення того, чи є дії Львівського прикордонного загону щодо незарахування навчання ОСОБА_1 у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років неправомірними, необхідно з`ясувати чи відбулось непропорційне втручання цими діями в право позивача.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 не зазначив, на які права, свободи чи інтереси вплинули дії відповідача щодо неврахування його навчання в Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років. Зміст позовної заяви свідчить про незгоду з такими діями відповідача, однак не містить жодної згадки про порушення прав позивача. У позовній заяві згадується тільки про те, що саме зарахування зазначеного періоду навчання збільшило відсоткову надбавку за вислугу років на військовій службі.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до виправлення державним органом власних помилок, а також відсутність втручання в права позивача, тобто відсутність порушеного права останнього, дії Львівського прикордонного загону щодо неврахування періоду навчання ОСОБА_1 в Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою слід кваліфікувати як виправлення державним органом власної помилки, яка, водночас, не призвела до непропорційного втручання в права позивача, що свідчить про правомірність таких дій відповідача.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що відповідач протиправно не врахував строк навчання позивача у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до строку його військової служби.

Ураховуючи відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 період навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 31.08.1994 до 13.06.1997 до загального стажу служби як військову службу в Збройних Силах України та період часу навчання ОСОБА_1 у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 31.08.1994 до 13.06.1997 зарахувати до стажу служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) для виплати відсоткової надбавки за вислугу років та для призначення пенсії, про що видати відповідний наказ про оголошення висновку комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) у послужному списку та інших документах особової справи, зробити відповідний запис, не підлягають задоволенню як похідні.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2018 у справі № 802/490/16-а.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Ураховуючи викладене, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 243-246, 255, 293, 295, пп. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (79010 м. Львів вул. Личаківська 74; код за ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.П. Качур