Справа № 640/3840/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3840/20 Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа Київський міський військовий комісаріат про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа Київський міський військовий комісаріат, в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, як такому, що згідно акту огляду медико-соціальної експертної комісії АВ №0997993 від 17.10.2019 року встановлено другу групу інвалідності, з 15.10.2019 року, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, з врахуванням виплачених раніше сум;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року, з врахуванням раніше виплачених сум, тобто в розмірі 508372,00 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував того факту, що II група інвалідності була встановлена з 15.10.2019 первинно, тобто у даному випадку відбулась відміна встановленої групи інвалідності.

Вказує, що 3 група інвалідності йому була встановлена внаслідок невірного та неповного висновку гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008 року щодо встановлення причинного зв`язку, та в подальшому вказані недоліки були виправлені 19.09.2019 Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки військової частини №13656 від 25.12.1991 року ОСОБА_1 10.12.1991 отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, короткострокову втрату свідомості. Травма сталась на території розташування військової частини НОМЕР_1 , в робочий час при виконанні службових обов`язків (при виконанні обов`язків щодо отримання матеріалів повітряної аерофоторозвідки з літака ТУ-22 Р) у зв`язку з перевтомою.

Відповідно до Свідоцтва про хворобу №2275 від 13.10.2008 Гарнізонною військово-лікарською комісією ГВМКЦ «ГВКГ» проведено огляд позивача, за наслідками якого комісія дійшла до висновку, що він є обмежено придатний до військової служби.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.12.2008 року №585 відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України нижчепойменованих осіб офіцерського складу Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом 63 підпункту «в» (за станом здоров`я; з правом носіння військової форми одягу) підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника центру з тилу - начальника тилу Центру забезпечення шифрованого зв`язку Генерального штабу Збройних Сил України.

У подальшому, згідно із довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААА №805639 позивачу встановлено третю групу інвалідності з 01.04.2013, захворювання пов`язане з проходженням військової служби, інвалідність встановлена строком до 01.04.2014, дата чергового переогляд 20.03.2014.

Згідно із Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, протокол №2634 від 19.10.2019 травма підполковника запасу ОСОБА_1 , 1964 року народження: «Закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку (10.12.1991 року)», що підтверджено довідкою про обставини травми №237 від 25.12.1991 року командира в/ч НОМЕР_1 , яка в подальшому призвела до розвитку хвороби.

Також, вказаним протоколом засідання ЦВЛК №2634 від 19.09.2019 постанову ВЛК ГВМКЦ «ГВКГ» за свідоцтвом про хворобу №2275 від 15.10.2008 про причинний зв`язок - відмінено.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВ №0997993 позивачу встановлено другу групу інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Як наслідок, Київський міський військовий комісаріат подав до Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги позивачу, який з 15.10.2019 року визнаний інвалідом II групи.

За наслідком розгляду поданого військовим комісаріатом висновку та доданих до них документів, на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (витяг з протоколу) від 05.12.2019 року №174 вказано, що позивачу, якого 29.12.2008 звільнено з військової служби та 01.04.2013 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (довідка МСЕК серія 10 ААА № 805639 від 01.04.2013), а 15.10.2019 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія АВ №0997993 від 15.10.2019).

Разом з тим, оскільки допомога у зв`язку з встановленням III групи інвалідності виплачена позивачу в сумі 67928 грн, та зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності відповідно до абзацу другого пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, відтак відповідачем відмовлено в призначені одноразової грошової допомоги, про що позивача повідомлено листом від 20.01.2020 №13С3/223.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, відбувся 19.09.2019, а первинно інвалідність 3 групи встановлено у 2013 році, тобто між цими подіями минуло понад два роки, тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Частиною дев`ятою статті 16 Закону №2011-XII встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, 25 грудня 2013 року Постановою Кабінету Міністрів України № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Згідно з пунктом 3 Постанови №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 22 березня 2019 року у справі №2340/2993/18.

Згідно з частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011- XII (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення III групи інвалідност) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

За таких умов норми частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2014 року.

Надалі, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (який набрав чинності з 01 січня 2017 року) частину четверту статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, яким передбачено, що «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону 2011-XII) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.

З огляду на вищевикладене, право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду. Передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19, та від 02 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.006957.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААА №805639 позивачу встановлено третю групу інвалідності з 01.04.2013, захворювання пов`язане з проходженням військової служби, інвалідність встановлена строком до 01.04.2014, дата чергового переогляд 20.03.2014.

З огляду на вказане, позивач отримав допомогу в розмірі 67928 грн.

У подальшому, з 15.10.2019 відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0997993 позивачу встановлено другу групу інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

При цьому, після встановлення позивачу ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаної із захистом Батьківщини, позивачу Міністерством оборони Укрїани було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII та пункт 8 Порядку №975, з огляду на визначення позивачу групи інвалідності понад дворічний термін після установлення ступеня втрати працездатності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.

Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.

Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.

Таким чином, дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.

При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання одноразової грошової допомоги, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.

Вирішуючи питання щодо усунення розбіжностей у тлумаченні пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 (справа №240/10153/19) та від 02.12.2020 (справа .380.2019.006957) відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), від 21.06.2018 (справа №760/11440/17), від 30.09.2019 (справа № 825/1380/18) та інших, де його застосовано, та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону 2011-XII:

- встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги;

- встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми;

- дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Відтак, оскільки з дня встановлення позивачу III групи інвалідності (01.04.2013) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (15.10.2019) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Твердження апелянта про те, що III група інвалідності йому була встановлена внаслідок невірного та неповного встановлення обставин у висновку гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008, що, в свою чергу, було виправлено 19.09.2019 Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України, колегія суддів як і суд першої інстанції не приймає до уваги, так як у висновку гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008 встановлювались захворювання, які мали місце у позивача станом на 2008 рік, натомість центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України надано оцінку стану позивача станом на 2019 рік.

При цьому, стверджувати, що негативні наслідки, що вказані у витязі з протоколу №2634 від 19.09.2019 року мали місце станом на час встановлення позивачу III групи інвалідності не вбачається за можливе.

У даному випадку, у 2019 році позивачу було змінено групу інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, тому виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук