Справа № 620/3831/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3831/20 Головуючий у 1 інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Оксененка О.М.

Черпіцької Л.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області №222 о/с від 13 серпня 2020 року «По особовому складу» в частині звільнення зі служби ОСОБА_1 за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію»;

- поновити ОСОБА_1 на займаній посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 13.08.2020 № 222о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області з 15 серпня 2020 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2020 року по 16 листопада 2020 року, обчислену відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області з 15 серпня 2020 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою КМУ від 29.07.1991 року № 114 не поширюються на поліцейських, а тому, позивача правомірно звільнено зі служби в поліції.

08 лютого 2021 року через систему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла заява, в якій підтримує позицію суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в Прилуцькому відділі поліції ГУНП в Чернігівській області на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції.

ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 був написаний рапорт, в якому він просив звільнити його за власним бажанням, датований 27.07.2020 року. На вказаному рапорті наявна резолюція т.в.о. начальника Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області «клопочу по суті рапорту».

Головне управління Національної поліції в Чернігівській області видало наказ «По особовому складу» від 13.08.2020 року № 222 о/с, згідно якого, наказано звільнити зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП 14 серпня 2020 року. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 27 липня 2020 року, наказ МВС України від 24 грудня 2019 року.

Листом від 14 серпня 2020 року № 2625/124/20/01-2020 Головне управління Національної поліції в Чернігівській області повідомило ОСОБА_1 , зокрема, про те, що його 14.08.2020 року, згідно вищевказаного наказу, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».

Вказані документи були надіслані ОСОБА_1 14 серпня 2020 року, що підтверджується копіями конверту, квитанції АТ «Укрпошта» від 14.08.2020 року та довідкою з офіційного веб-сайту оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» за трек номером 568.

Копією Розписки від 17 серпня 2020 року підтверджується отримання ОСОБА_1 в управлінні кадрового забезпечення ГУНП в Чернігівській області трудової книжки серії НОМЕР_1 , військового квитка серії (посвідчення про приписку) НОМЕР_2 , довідки до військового комісаріату та витягу з наказу про звільнення.

У Довідці Управління кадрового забезпечення ГУНП в Чернігівській області від 05 жовтня 2020 року № 3266/124/20-2020 зазначено, що, згідно журналу реєстрації рапортів УКЗ ГУНП в Чернігівській області (інв. №280), ОСОБА_1 в період з 27 липня по 14 серпня 2020 року з рапортом про відкликання раніше поданого рапорту про звільнення не звертався.

Не погоджуючись із звільненням, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 р. № 580-VIII "Про національну поліцію" (далі - Закон №580).

Частиною 1 статті 1 Закону №580-VIІI передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Положеннями частини 1 статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону №580-VІІІ, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частинами 1-2 статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами ч.ч. 3-4 ст. 59 Закону № 580-VIII, рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

В силу пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Приписами ч.ч. 2-3 статті 77 Закону №580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 13 серпня 2020 року № 222 о/с, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП 14 серпня 2020 року. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 27 липня 2020 року , наказ МВС України від 24 грудня 2019 року №1100, довідка УЛМТЗ ГУНП від 13 серпня 2020 року про отримані поліцейським предмети однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився на ОСОБА_1 (а.с. 8).

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами статті 60 Закону №580-VIII встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Колегія суддів зазначає, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Таким чином, оскільки, Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі по тексту Положення № 114).

Отже, спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі № 804/4997/17.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 826/16621/17 та від 24 січня 2019 року у справі № 817/981/17, «приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням».

Враховуючи вищевказане, доводи апелянта про те, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою КМУ від 29.07.1991 року № 114 не поширюються на поліцейських, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Пунктом 10 положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пункту 24 Положення №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

В силу вимог підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Загальними нормами, зокрема частинами першою-другою статті 38 КЗпП України, передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Матеріали справи свідчать, що підставою звільнення став, зокрема, рапорт ОСОБА_1 від 27 липня 2020 року.

Згідно ОСОБА_4 від 27 липня 2020 року на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області Едуарда Альохіна, позивач просив звільнити його за власним бажанням. На вказаному рапорті наявна резолюція т.в.о. начальника Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області «клопочу по суті рапорту» (а.с. 37).

Відповідно до пункту 68 Положення №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення № 114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII у частині, що не суперечить Закону № 580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 09 лютого 2021 року у справі № 826/10404/16, від 30 вересня 2020 року у справі № 826/16621/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 804/4997/17, від 12 серпня 2019 року у справі № 810/3376/16, вказав наступне: «…згідно з пунктом 68 Положення №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо».

Колегія суддів наголошує на тому, що Рапорт ОСОБА_1 про звільнення від 27 липня 2020 року не містить домовленості про звільнення позивача у інший більш короткий строк, ніж передбачений пунктом 68 Положення № 114.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення до закінчення тримісячного строку є порушенням прав працівника поліції.

З огляду на вищевказане, посилання апелянта на правомірність звільнення позивача у 14 денний строк з дня подання ним рапорту про звільнення є необгрунтованими.

Таким чином, колегія суддів вважає, що видача Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області наказу про звільнення позивача зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку є протиправним.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 826/10404/16.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правомірно визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 13.08.2020 року № 222о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», поновлено позивача на посаді та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Оксененко О.М.

Черпіцька Л.Т.