Справа № 569/18096/20
Суддя: Ковальов І. М.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції національної поліції України, інспектора 1-го батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження по справі, стягнення понесених судових витрат,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до Департаменту патрульної поліції національної поліції України, інспектора 1-го батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження по справі, стягнення понесених судових витрат звернувся ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у адміністративному позові та скасувати постанову інспектора 1-го батальйону 3-ї роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенанта поліції Шевчука Д.І. про накладення на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАМ №3332273 від 24 жовтня 2020 року про притягнення його, ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.10 ст.121 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510 грн.

В судове засідання відповідач інспектор 1-го батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенант поліції Шевчук Д.І. не з`явився. Згідно поданого письмового відзиву на адміністративний позов просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та при цьому долучив оптичний носій з відеоматеріалами.

В судове засідання представник відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, такі факти і відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні постанови серії ЕАМ №3332273 від 24 жовтня 2020 року винесеної інспектором 1-го батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенантом поліції Шевчуком Д.І. водій ОСОБА_1 24 жовтня 2020 року о 11 год. 30 хв. в м.Рівне, вул.Г.Безручка керуючи транспортним засобом марки SKODA OCTAVIA НОМЕР_1 порушив правила перевезення дітей, а саме перевозив дитину, яка не досягла 12-річного віку у транспортному засобі, обладнаний засобами безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, чим порушив п.21.11.б ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.121 ч.10 КУпАП. Прийняте по справі рішення, вид адміністративного стягнення та сума штрафу: накласти штраф 510 грн.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, та використовуючи визначений ст.62 Конституції України принцип, відповідно до якого усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь, суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено ті обставини, що позивач вчинив інкриміноване йому адміністративне правопорушення.

Частина 10 статті 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил перевезення дітей та тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В своєму адміністративному позові та в судовому засіданні позивач заперечував факт вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення та зокрема зазначив, що 24 жовтня 2020 року він керуючи автомобілем Шкода Октавія днз. НОМЕР_2 був безпідставно зупинений інспектором патрульної поліції Шевчуком Д.І. Після зупинки транспортного засобу, вказаний інспектор поліції підійшовши до автомобіля та заглянувши у віконне скло сказав, що він вчинив адміністративне правопорушення, а саме перевозив дитину в автомобілі без використання авто крісла, а тому його буде притягнуто до адміністративної відповідальності. На вказані висновки інспектора він заперечив та вказав, що жодним законом чи підзаконним нормативно-правовим актом не передбачено такого спецзасобу для безпеки дитини, як авто крісло. Натомість зазначив, що його дитина, яка знаходилась на задньому сидінні автомобіля разом з її матір`ю, була пристебнута ременем безпеки з використанням спецзасобу, який дає змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією його транспортного засобу, а тому, він правил дорожнього руху не порушує. В подальшому свої заперечення він виклав на окремому аркуші паперу, який просив інспектора поліції долучити до матеріалів справи. Крім того, інспектором поліції на місці зупинки не було встановлено належними доказами та не підтверджено ними ні вік дитини, ні її зріст, що передбачається в п.21.11.б ПДР. Однак, інспектором поліції було винесено відносно нього оскаржувану постанову, яку він вважає неправомірною та яка не відповідає визначеним законодавством вимогам.

З даними твердженнями суд не погоджується виходячи з наступного.

Пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за позовом. Справа «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року серія А, №18, сс17-18, пп.35-36.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених нею завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що «поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку».

Статтею 52 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що «контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль)».

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.1.3. Правил дорожнього руху, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до п.1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 21.11.б Правил дорожнього руху забороняється перевозити: б) дітей, зріст яких менше 145 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім: транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху; спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання.

З оглянутих в судовому засіданні відеоматеріалів, долучених представником відповідача, було встановлено, що після зупинки транспортного засобу, інспектором було виявлено, що позивач перевозив дитину, яка не досягла 12 річного віку у транспортному засобі, обладнаному засобами безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки. Під час складання оскаржуваної постанови, інспектором було роз`яснено позивачу суть правопорушення, роз`яснено його процесуальні права, зокрема позивач надав письмові пояснення.

Відповідно до п.п.16, п.4 «Положення про національну поліцію», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №877, «Національна поліція відповідно до покладених на неї завдань: регулює дорожній рух та здійснює контроль за додержанням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі».

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач, подавши позов, обґрунтував свою позицію, проте не надав жодного доказу на її підтвердження.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід звернути увагу, на те, що хоча КАС України і покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на відповідача однак це не може розумітися таким чином, що позивач взагалі звільнений від обов`язку доказування своїх вимог.

Тому, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову (постанова Верховного Суду від 14.03.2018 по справі №760/2846/17; постанова Верховного Суду від 14.02.2018 по справі №536/583/17).

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган чи посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення та поясненням особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показаннями технічних приладів технічних засобів, що мають функції фото -, кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Із матеріалів справи не вбачається встановлення відповідачем даних обставин.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. Зокрема, необхідно навести докази на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити відхилення інших доказів. У ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою правопорушення вказано мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Відповідно ч.2 ст.69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі. При цьому, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, з-поміж іншого, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що інспектором було детально з`ясовано всі обставини справи, належним чином було роз`яснено позивачу його процесуальні права, якими позивач скористався та надав письмові пояснення, встановлено факт порушення позивачем ПДР, що відображено на оглянутому в судовому засіданні відеодиску та не спростовано самим позивачем, тому суд вважає, що відповідач інспектор довів правомірність свого рішення, тому з цих підстав у задоволенні позову позивачу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9,19,77,241-246,255,295 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції національної поліції України, інспектора 1-го батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження по справі, стягнення понесених судових витрат відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв`язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: Департамент патрульної поліції національної поліції України, м.Київ, вул.Ф.Ернста, 3

Відповідач: Інспектор 1-го батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенант поліції Шевчук Дмитро Ігорович, м.Рівне, вул.Ст.Бандери, 14а

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов