Справа № 160/9252/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2021 року м. Дніпросправа № 160/9252/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року (головуючий суддя Маковська О.В.) в адміністративній справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області і (далі Відповідач), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 20.07.2020 №000176/04-36-32-03/ НОМЕР_1 на суму 33800,00 грн.

Мотивуючи адміністративний позов Позивач, зокрема, зазначив, що контролюючим органом було протиправно винесено рішення про застосування фінансових санкцій від 20.07.2020 №000176/04-36-32-03/ НОМЕР_1 у вигляді штрафу в розмірі 33800,00 грн. на підставі акту перевірки від 25.07.2020 за №40081/04-36-32-03/ НОМЕР_1 , який не можна вважати законним, оскільки для її проведення у контролюючого органу не було підстав, передбачених п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПКУ. Також, Позивач зазначив про те, що Відповідачем не надано доказів які б дали змогу ідентифікувати начебто проданий на розлив напій як коньяк. При цьому, Позивач вказує і про те, що акт перевірки не містить відомостей і про те, кому саме продавець здійснила продаж напою, в якій кількості, в якій тарі тощо. З огляду на викладене, Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року по справі №160/9252/20 в задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 51-53).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 56-63).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам Позивача про те, що фактичну перевірку не можна вважати законною оскільки для її проведення у контролюючого органу не було підстав, передбачених п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України.

Відповідач право на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець (РНОКПП НОМЕР_1 ), основними видами економічної діяльності якої є: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); 56.30 Обслуговування напоями.

Свою підприємницьку діяльність ОСОБА_1 здійснює за адресою: АДРЕСА_1 .

24 червня 2020 року наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №1493-П призначено проведення фактичної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (а.с. 9). У зазначеному наказі підставою для проведення фактичної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вказано п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI із змінами та доповненнями.

На підставі наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 24 червня 2020 року №1493-П видано направлення на перевірку від 24 червня 2020 року №1881 та №1882 (а.с. 42).

Перед початком перевірки ОСОБА_2 , яка працює продавцем у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пред`явлені направлення на проведення фактичної перевірки від 24 червня 2020 року №1881 та №1882 та вручено копію наказу від 24 червня 2020 року №1493-П про проведення фактичної перевірки, про що свідчать розписки до направлень, які заповнені та підписані продавцем ОСОБА_2 особисто о 10-20 год. 25 червня 2020 року.

Фактична перевірка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) була розпочата 25 червня 2020 року о 10-20 год. та закінчена 25 червня 2020 року.

Перевіркою встановлено наявність у ФОП ОСОБА_3 ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями (пивом) за №1900997 від 16.12.2019 року, термін дії з 24.12.2019 року по 24.12.2020 року. Інших ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями надано не було, що не заперечується учасниками справи.

За результатами фактичної перевірки складено акт від 25 червня 2020 року за №40081/04-36-32-03/ НОМЕР_1 , відповідно до якого Відповідачем виявлено реалізацію продавцем Позивача 100 гр. коньяка «Болград» три зірки, міцністю 40% за ціною 20,00грн. без ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, без статусу громадського харчування при встановленій мінімальній роздрібній ціні на такий напій 25,70 грн., чим порушено вимоги ст.ст. 15, 15-3, ст. 18 Закону України «Про державне врегулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» №481/95-ВР від 19.12.19 та Постанови КМ України №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних та роздрібних цін та окремі види алкогольних напоїв» (а.с.43-44).

До акту додано пояснювальну записку від 25 червня 2020 року складену продавцем ОСОБА_2 , в якій остання зазначила про те, що при продажу коньяку «Болград» на розлив в пластиковому стакані за ціною 20 грн. за 100 гр. фіскальний чек не видала, оскільки забула (а.с. 45).

На підставі акту перевірки від 25 червня 2020 року за №40081/04-36-32-03/ НОМЕР_1 Відповідачем прийнято рішення про застосування фінансових санкцій від 20 липня 2020 року №000176/04-36-32-03/ НОМЕР_1 на суму 33800,00 грн., з яких: 17000 грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями, 10000 грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої, 6800 грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями на розлив для споживання на місці за відсутністю статусу суб`єкта господарювання громадського харчування (а.с. 47).

Правомірність прийняття Відповідачем рішення про застосування фінансових санкцій від 20 липня 2020 року №000176/04-36-32-03/ НОМЕР_1 є предметом судового розгляду у даній справі.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що фахівцями податкового органу дотримано, визначеної Податковим кодексом України, процедури щодо призначення та проведення фактичної перевірки, при цьому Позивачем не надано контролюючому органу належних та допустимих доказів, якими б спростовувались виявленні під час проведення перевірки порушення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

З аналізу вищевикладеного випливає те, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18.

Право контролюючого органу на проведення перевірки, в тому числі фактичної перевірки, визначено положеннями пункту 75.1. статті 75 та підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при цьому така перевірка повинна проводитися в межах повноважень контролюючого органу виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Підстави призначення, обставини та порядок проведення перевірки визначено положеннями статті 80 Податкового кодексу України.

В даному випадку підставою для проведення фактичної перевірки Позивача в наказі від 24 червня 2020 року №1493-П Відповідач зазначив підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже, передумовою проведення фактичної перевірки з підстав, передбачених підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, є наявність та/або отримання контролюючим органом відповідної інформації, яка свідчить про можливі порушення з боку платника податку порушень вимог законодавства.

Аналізуючи зміст оскаржуваного наказу, колегія суддів дійшла висновку про те, що у ньому не зазначено, яку саме інформацію отримало Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, що стала підставою для прийняття наказу про проведення фактичної перевірки Позивача, не зазначено будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, окрім посилання на норми, що їх регулюють; у наказі не відображено, в рамках яких заходів Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області встановлено невідповідність діяльності Позивача вимогам чинного законодавства; на підставі яких відомостей або документів були встановлені факти можливого порушення Позивачем вимог чинного законодавства.

Водночас, зазначення лише норм, що регулюють питання призначення перевірки, не свідчить про дійсну наявність у контролюючого органу інформації, яка може слугувати підставою для його прийняття та необхідності здійснювати податковий контроль у формі фактичної перевірки.

У відзиві на позову заяву Відповідачем зазначено, що призначенню фактичної перевірки Позивача передувало проведення контролюючим органом аналізу інформаційних баз даних та отримання інформації про порушення ФОП ОСОБА_3 законодавства у сфері обігу підакцизних товарів, а саме: реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів у період, коли не діяли відповідні ліцензії.

Тобто, за позицією контролюючого органу, внаслідок отримання такої інформації, виникає обґрунтована та законодавчо встановлена необхідність для контролюючого органу із здійснення належного податкового контролю.

Однак, в даному випадку, наказ від 24 червня 2020 року №1493-П не містить посилання на будь-яку підставу, зокрема, здійснення аналізу та отримання зазначеної у відзиві інформації, або на будь-які інші фактичні відомості або документи, тобто не містить підстави для проведення перевірки, визначеної Податковим кодексом України.

Відповідно, зазначені тільки у відзиві на позов контролюючим органом обставини не можуть бути обґрунтованою причиною правомірності призначення перевірки, оскільки контролюючим органом не доведено, що саме ця інформація слугували підставою для призначення такої перевірки.

Крім того, така інформація, отримана внаслідок здійснення аналізу бази даних контролюючого органу, як підстава, яка підпадає під дію підпункту та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, повинна містити відомості про хоча і можливі, проте конкретні порушення Позивачем законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також зібрана, оброблена та використана у спосіб та порядку, встановленими статтями 72-74 Податкового кодексу України.

Разом з тим, Відповідачем не подано до матеріалів даної справи такої податкової інформації, не зазначено, в який період та за яких обставин Позивачем вчинені відповідні дії.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що оскільки фактична перевірка з огляду на пункт 80.1 статті 80 Податкового кодексу України здійснюється без попередження платника податків (особи), то наказ на її проведення має бути оформлений у відповідності до вимог чинного законодавства із зазначенням відповідних конкретних підстав для проведення такої перевірки.

Вказані обставини свідчить про те, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області не доведено наявність підстав, у контексті розуміння підпункту 80.2.5 пункту 80.2.5 статті 80 Податкового кодексу України для проведення фактичної перевірки Позивача в межах спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що проведення Відповідачем перевірки без наявності на те правових підстав зумовлює те, що акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, й не має юридичної значимості, а тому прийняте на його підставі рішення про застосування фінансових санкцій не може бути визнане правомірним.

Доводи ж Відповідача щодо порушення Позивачем вимог ст.ст. 15, 15-3, ст. 18 Закону України «Про державне врегулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» №481/95-ВР від 19.12.19 та Постанови КМ України №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних та роздрібних цін та окремі види алкогольних напоїв» не спростовують факту протиправності проведення перевірки Позивача, а тому підстави для надання їм правової оцінки відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні адміністративного позову підлягає скасуванню.

Частиною 6 статті 139 КАС України встановлено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок, зокрема: за подання позовної заяви в сумі 840,80 грн. та за подання апеляційної скарги 1261,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року по справі №160/9252/20 скасувати.

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №000176/04-36-32-03/ НОМЕР_1 від 20 липня 2020 року про застосування фінансових санкцій до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у вигляді штрафу у розмірі 33800 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов