Справа № 540/968/19
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/968/19
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо не нарахування та не виплати заборгованості по пенсії ОСОБА_1 за загальний період з 01.08.2014 рок по 28.08.2018 року;

- зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя нарахувати ОСОБА_1 пенсію за загальний період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року та здійснити виплату заборгованості по пенсії за цей період.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що є пенсіонером за віком, яка проживала у м. Донецьк, Донецької області. У зв`язку з окупацією частини території України та проведенням антитерористичної операції позивач змушена була покинути своє постійне місце проживання та переїхати на підконтрольну Україні територію. З 01.08.2014 року по 28.08.2018 року пенсійне забезпечення позивачу не виплачувалось. До серпня 2018 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в Центральному об`єднаному УПФУ м. Запоріжжя. В подальшому, після переїзду до Херсонської області, була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, у зв`язку із чим, отримала довідку від 27.08.2018 року № . 07.02.2019 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою, в якій просила виплатити їй заборгованість по пенсійному забезпеченню, зокрема, з серпня 2014 року по грудень 2018 року. Листом від 25.02.2019 року, позивачу повідомлено, що пенсія за період з 01.08.2014 року по 31.01.2017 року нарахована в сумі 34976,70 грн., проте не виплачена, що підтверджується атестатом Центрального об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя. У листі вказано те, що пенсійні кошти за період з серпня по листопад 2018 року нараховані в лютому 2019 року. Відповідач посилаючись на приписи п. 15 Постанови № 365 зазначив, що питання виплати пенсійної заборгованості буде розглянуто після прийняття Кабміном відповідного Порядку.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просила визнати протиправними бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області щодо не нарахування та не виплати заборгованості по пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за загальний період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області нарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за загальний період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року та здійснити виплату заборгованості по пенсії за цей період.

Рішенням суду від 24.04.2019 року в задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що належним відповідачем за вищезазначеними позовними вимогами є Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Представник відповідача, Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, просив відмовити у задоволенні позову, зазначав, що позивач не перебуває на обліку у відповідача. Згідно з атестатом відповідача за період з 01.08.2014 року по 31.01.2017 року позивачу нараховано пенсію у сумі 34 976,70 грн. Вказана нарахована сума передана атестатом про зняття з виплати разом з пенсійною справою позивача до Голопристанського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Підпунктом 15 Постанови КМУ від 25.04.2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365» призначається соціальна виплата з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Нарахована сума пенсії буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На даний час, окремий порядок для виплати заборгованості внутрішньо переміщеним пенсіонерам не прийнятий Кабінетом Міністрів України.

На теперішній час позивач не перебуває на обліку у відповідача, то Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя є неналежним відповідачем у даній справі.

Представник відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими, зазначив, що з 28.08.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області відповідно до норм законодавства здійснюються пенсійні виплати позивачу, іншого чинним законодавством не передбачено.

Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки жодного рішення про припинення виплати пенсії за спірний період головним управлінням Фонду не приймалось, до головного управління Фонду електронна пенсійна справа надійшла з Центрального об`єднаного управлінні Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя, за матеріалами пенсійної справи позивачу не виплачена пенсія Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя, інформація щодо оскарження позивачем рішення Комісії від 06.10.2016 року №11 та дій Центрального об`єднаного управлінні Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя не відома.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, 73036) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) пенсію за період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, 73036) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69005) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, суд не надав належної оцінки викладеним доводам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

З 28.08.2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Голопристанському відділі Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області як внутрішньо переміщена особа згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщено особи від 27.08.2018 року № та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До цього часу перебувала на обліку в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя.

Відповідно до витягу з протоколу № 16 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 16.10.2018 року призначено виплату пенсії ОСОБА_1 з 28.08.2018 року (пункт 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам).

07.02.219 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області з заявою, у якій просила надати інформацію про розмір нарахованого, проте невиплаченого їй пенсійного забезпечення за періоди з серпня 2014 року по 28.08.2018 року, з 28.08.2018 року по грудень 2018 року.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 25.02.2019 року №134/С-99-1 ОСОБА_1 повідомлено про те, що згідно із атестатом Центрального об`єднаного управлінням Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя за період з 01.08.2014 по 31.01.2017 пенсія нарахована в сумі 34976,70 грн., але не виплачена.

Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління соціального захисту населення, сім`ї та праці виконавчого комітету Голопристанської міської прийнято рішення про виплату пенсії з 28.08.2018 року відповідно до пункту 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 (рішення від 16.10.2018 № 16).

На підставі рішення виплату пенсії поновлено з 28 серпня 2018 року та з грудня 2018 року пенсія виплачується в поточному режимі.

На виконання листа ПФУ від 01.09.2019 року № 3322/02-22, пенсійні кошти в сумі 6596,40 грн. за період з 28.08.2018 року по листопад 2018 року нараховані в лютому поточного року (09 число).

Щодо виплати пенсії за попередній період повідомлено, що відповідно до пункту 15 Постанови 365 суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Питання виплати пенсії за період з 27 серпня 2015 року по липень 2018 року буде розглянуто після прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного Порядку.

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області в якому зокрема просила визнати протиправними бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області щодо не нарахування та не виплати заборгованості по пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за загальний період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Херсонської області нарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за загальний період з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року та здійснити виплату заборгованості по пенсії за цей період.

Рішенням суду від 24.04.2019 року в задоволенні позову відмовлено. Судом роз`яснено позивачу її право на звернення з вимогою про незаконне припинення виплати пенсії з серпня 2014 року та зобов`язання нарахувати та виплатити пенсію з 01.08.2014 року по 28.08.2018 року до Центрального об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статей 1, 4 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Згідно зі ст. 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05.11.2014 року призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 509.

Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Відповідно до п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 509, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону № 1706-VII та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20.06.2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 вказаного Закону.

Як встановлено з матеріалів справи, згідно довідки від 27.08.2018 року № , позивачка у встановленому порядку була взята на облік як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію з 28.08.2018 р.

Проте, позивачу було припинено виплату пенсії починаючи з серпня 2014 року.

Колегія суддів зауважує, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 46 Закону № 1058-IV визначає умови виплати пенсії за минулий час. Відповідно до частини 2 даної статті нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Положеннями статті 49 Закону № 1058-IV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Так, п.5 ч.1 ст.49 Закону № 1058 відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

В той же час, Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії.

Інші пункти ч.1 ст.49 Закону 1058 в спірних правовідносинах також не мають місця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з серпня 2014 року з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058 не приймалось.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачем вимог статті 49 Закону № 1058-IV, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Стосовно доводів апелянта, що позивач до відповідача з заявою про виплату пенсії за період з 01.08.2014 року по 01.05.2018 року не зверталася, а тому рішення щодо відмови у виплаті пенсії за вказаний період не приймалося, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в даній справі позивач не оскаржує будь-якого рішення, а звернулася з позовом щодо визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати пенсії.

Водночас відповіддю від 25.02.2019 року № 134/С-99-1, за результатом розгляду звернення стосовно виплати пенсійних коштів за період з вересня 2014 року по квітень 2018 року, якою позивача повідомлено, що згідно рішення комісії вирішено призначити виплату пенсії з 28.08.2018 року. При цьому вказано, що відповідно до п. 15 постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами), суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На даний час зазначений порядок не прийнято.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова, нормативно правові акти на які посилається відповідач, не є законами, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її невиплати (припинення), оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України, а тому доводи апелянта, що пенсія виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на теперішній час не прийнято є безпідставними з підстав зазначених вище.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиплата пенсії позивачу за вказаний період через відсутність розробленого Кабінетом Міністрів України порядку не відповідає критеріям правомірності дій суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання виплатити заборгованість пенсії за вказаний період підлягають задоволенню.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно із атестатом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя за період з 01.08.2014 року по 31.01.2017 року позивачу нараховано пенсію в сумі 34976,70 грн. але не виплачена.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про пропуск строку звернення до суду передбачений ст. 122 КАС України, оскільки відповідно до частини 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що вимоги позивача виникли у зв`язку із тим, що пенсія, починаючи з серпня 2014 року, не отримана нею з вини відповідача, який призначає і виплачує пенсію, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату їй призначеної пенсії за минулий час, а отже такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Крім цього, колегія суддів зазначає, позивач не має права на виплату пенсії з 01.08.2014 року з посиланням на ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якої нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, колегія суддів вважає помилковим, оскільки такі виплати позивач не отримав з вини пенсійного органу.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.