Справа № 420/879/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/879/20
Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (м. Одеса, дата складання повного тексту 03.08.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
05.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не здійсненні нарахування та виплаті їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - з 05.03.2018 року по 23.06.2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - за період з 05.03.2018 року по 23.06.2018 року.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження у даній адміністративній справі №420/879/20 на підставі п.2 ч.1 ст.170 КАС України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано вказану вище ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2020р., а справу направлено до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду.

15.04.2020 року адміністративна справа №420/879/20 надійшла до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року - адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу на підставі п.9 ч.4 ст.169 КАС України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач ОСОБА_1 02.09.2020 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної ухвали було грубо порушено норми процесуального права та просила скасувати ухвалу судді Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року та відкрити провадження у справі.

17.09.2020 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020р. зазначену апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши оскаржувану ухвалу суду 1-ї інстанції, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Так, приймаючи спірну ухвалу від 03.08.2020р. про повернення адміністративного позову ОСОБА_1 , суддя окружного суду, посилаючись на п.9 ч.4 ст.169 КАС України, виходив з того, що позивачка не виконала вимог ухвали від 09.06.2020р. та без поважних причин пропустила встановлений ч.ч.1,3 ст.122 КАС України і ч.1 ст.233 КЗпП України 3-місячний строк на звернення до суду із даними позовними вимогами.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши спірну ухвалу від 03.08.2020р., матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі і судовій практиці.

До такого висновку судова колегія приходить з наступних підстав.

Як слідує зі змісту положень ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Слід зауважити, що вказаною вище статтею визначаються строки звернення до адміністративного суду із адміністративним позовом з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Так, процесуальний закон визначає, що «строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом» це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При чому, днем, коли особа дізналась про порушення свого права, - є день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність відповідача (суб`єкта владних повноважень), внаслідок яких відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Також, при цьому одночасно необхідно вказати, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є не тільки однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі, а й однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно «погрожувати» зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту цих прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання цих строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.

Окрім того, слід звернути увагу й на те,що практика Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, також, в свою чергу, свідчить про те, що право на звернення до суду «не є абсолютним» і «може бути обмеженим», в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (рішення ЄСПЛ від 27.02.1980р., 22.10.1996р.).

Відповідно до вимог ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, згідно із ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, як вбачається зі змісту положень ч.1 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в 3-місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в 1-місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

А як визначено ч.2 ст.233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як передбачено ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці», додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2 цього ЗУ).

Тобто, з системного аналізу вищевказаних норм чинного законодавства та судової практики Верховного суду з цих питань, слід дійти висновку про те, що саме на заробітну плату не розповсюджуються строки звернення до суду. У цій же справі, фактично йдеться про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, який не входить до структури заробітної плати.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та змісту пояснень позивачки, на розгляді Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/5426/19, в якій предметом спору було питання правомірності невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати індексації за період 05.03.2018р. (т.б. з моменту виключення зі списків о/с в/частини) по 26.07.2019р. (т.б. до моменту фактичної виплати індексації). Проте, рішенням окружного суду від 22.11.2019р. у задоволенні вказаного позову було відмовлено, з чим, в свою чергу, погодився і 5 ААС (постанова від 15.01.2020р.).

Однак, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не може погодитися з тим, що саме момент набрання чинності судовим рішенням у справі №420/5426/19 (т.б. 15.01.2020р.) слугував єдиною належною підставою для звернення до суду із даним позовом.

Так, як беззаперечно встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачці підполковнику ОСОБА_1 , яка 12.01.2018р. була звільнена з військової служби у запас та 05.03.2018р. виключена зі списків о/ в/частини НОМЕР_1 , фактично було здійснено остаточний розрахунок - 23.06.2018 року, окрім сум індексації.

Далі, як свідчать матеріали справи, позивачка, вважаючи неправомірною невиплату їй індексації при звільненні, звернулася до суду із відповідним позовом (справа №815/3182/18), який своїм рішенням від 14.06.2019р. (постанова 5ААС) визнав протиправною бездіяльність в/частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016р. по 28.02.2018р. та зобов`язав відповідача виплатити позивачу цю індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016р. по 28.02.2018р. в розмірі 33068,42 грн. відповідно до довідки в/частини НОМЕР_1 від 16.05.2018р. №119.

По справі встановлено, що фактичне виконання постанови 5 ААС від 14.06.2019р. у справі №815/3182/18 відбулося - 26.07.2019 року.

В подальшому, вважаючи затримку виплати індексації протиправною, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом (справа №420/5426/19), у задоволенні якого їй було відмовлено (рішенням ООАС від 22.11.2019р., залишене без змін постановою 5 ААС від 15.01.2020р.).

При цьому, одночасно слід звернути увагу на те, що позивачка у вказаній вище справі фактично захищала своє право на отримання сум індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016р. по 28.02.2018р., а щодо затримки виплати інших складових остаточного розрахунку, які були виплачені 23.06.2018р., з позовом звернулась лише тільки 05.02.2020 року, в той час як для подання такого позову процесуальний строк закінчився 23.09.2018р.

Так, у заяві про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду позивачка вказує, що предметом даного спору є нездійснення фактичного розрахунку при звільненні з військової служби (в т.ч. матеріальної допомоги, індексації, одноразової грошової допомоги при звільненні у запас, грошової компенсації за недоотримане речове майно) станом на день виключення зі списків частини (т.б. на 05.03.2018р.), а тому звернення до суду раніше із даним позовом вона вважала неможливим і передчасним.

В той же час, у видно зі змісту постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2020р. у цій справі, в ній зазначено наступне: «позиція скаржниці побудована на тому, що предмет даного позову та предмет позову, що розглядався у справі №420/5426/19 є різними. Так, вимоги, що заявлені в даному позові стосуються невиплати в/ч НОМЕР_1 при звільненні грошової допомоги та компенсації замість речового майна, а період затримки цієї невиплати складає - з моменту звільнення до моменту фактичного отримання належних сум в повному обсязі.

Водночас, предметом позову Аніпко у справі №420/5426/19 було стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації, що присуджена судовим рішенням».

Тобто, предмет даного спору не включає в себе питання правомірності затримки виплати індексації грошового забезпечення, а тому, відповідно, для звернення до суду із даним позовом результати вирішення справи №420/5426/19 фактично не мали значення.

При цьому, слід зазначити й про те, що позивачка не заперечує, що про остаточний розрахунок при звільненні (крім сум індексації) був проведений відповідачем 23.06.2018 року, про що вона дізналася в той же день.

Інших, заслуговуючих на увагу доводів для поновлення прощеного строку звернення до суду із даними позовними вимогами, крім взаємозв`язку із розглядом справи №420/5426/19, позивач у своїй заяві (позові) не наводить.

При цьому, одночасно необхідно зауважити про те, що сутність зазначеного «інституту» полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, «поважними» причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що приймаючи спірну ухвалу суддя окружного суду дійшов обґрунтованого висновку про відсутність поважних підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до адміністративного суду із даним позовом.

Як чітко визначено ч.ч.1,2 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до вимог п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених ч.2 ст.123 цього Кодексу.

Отже, з огляду на вищезазначене, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про наявність усіх законних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 згідно ч.2 ст.123 КАС України, так як остання без поважних причин пропустила 3-місячний строк звернення до суду із даним позовом, оскільки дізналася про порушення свого права, яке тривало з 05.03.2018р. (т.б. з моменту звільнення) по 05.02.2020р. (т.б. до моменту подачі даного позову), саме 23.06.2018р.

При чому, необхідно зауважити, що аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм права було вже неодноразово викладено і Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.06.2018р. у справі №823/761/17, від 09.08.2019р. у справі №420/5793/18, від 24.01.2019р. у справі №802/28/16а, від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16 та 11.02.2020р. у справі №420/2934/19, які, в силу положень ч.5 ст.242 КАС України, є обов`язковими для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки є несуттєвими, ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржувану ухвалу 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10.03.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко