Справа № 260/3387/20
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2021 року м. Ужгород№ 260/3387/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання - Попович М.М.

за участю:

представник позивача: Новікова І.С.,

представник відповідачів: Яблонський О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області (далі відповідач 1, УМВСУ в Закарпатській області), Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі відповідач 2, ГУНП у Закарпатській області), Національної поліції України (далі відповідач 3, НПУ), в якому просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області №189о/с від 14 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , який з 10 липня 2020 року перебуває в розпорядженні Управління МВС України в Закарпатській області за посадою заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки, у запас Збройний Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки з 14 вересня 2020 року.

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області та видати відповідний наказ з цього приводу.

4. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2020 року до ухвалення судового рішення по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення суду, позивача поновлено на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року. Однак, наказом Управління МВС України в Закарпатській області №189о/с від 14 вересня 2020 року полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з 14 вересня 2020 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Позивач вважає такий наказ протиправним, а звільнення безпідставним, проведеним без дотримання встановленої процедури та з недотриманням трудових прав, гарантій захисту особи від незаконного звільнення та гарантій соціального захисту ветеранів війни.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

17 листопада 2020 року відповідачем 3 подано до суду відзив на позовну заяву. Відповідач 3 зазначає, що НПУ по відношенню до позивача у сфері публічно-правових відносин жодного рішення не приймалося, дій чи бездіяльності не здійснювалося, що виключає факт порушення НПУ прав та інтересів позивача, так само, як і ГУНП в Закарпатській області не перебуває з позивачем у публічно-правових відносинах та не допускало протиправної бездіяльності чи вчинення протиправним дій. Переконаний, що відсутність порушеного права позивача з боку НПУ та ГУНП в Закарпатській області є безальтернативною підставою для відмови у задоволенні позову в частині.

23 листопада 2020 року до суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту такого вбачається, що УМВСУ в Закарпатській області не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що 06.11.2015 року міліція як державний орган припинила свої функції, завдання та діяльність, втратили чинність положення щодо організації роботи, оплати праці та соціальних гарантій працівника міліції. З 06.11.2015 року в УМВСУ в Закарпатській області скорочені всі посади, а щодо самого Управління як юридичної особи розпочато процедуру ліквідації. Тому, переконаний, що наказ ліквідаційної комісії УМВСУ в Закарпатській області від 14.09.2020 року №189о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з 14 вересня 2020 року через скорочення штатів є правомірним.

Відповідачем 2, 23 листопада 2020 року, також подано відзив на позовну заяву. У такому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не перебував та не перебуває у службових відносинах з ГУНП в Закарпатській області.

Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Просила суд такі задовольнити повністю.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з мотивів, наведених у відзивах на позовну заяву. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та особової справи позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 листопада 1992 року, наказом УВС № 265 о/с від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_1 , прийнятий на службу в органах внутрішніх справ.

28 грудня 2012 року, ОСОБА_1 , наказом МВС України № 1154 о/с, призначений на посаду заступника начальника Управління МВС України у Вінницькій області - начальника міліції громадської безпеки, звільнивши його з посади начальника Ужгородського міського відділу Управління МВС України в Закарпатській області.

22 травня 2014 року, ОСОБА_1 , призначений на посаду заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки, Наказ МВС України № 910 від 22.05.2014 року.

18 травня 2015 року, ОСОБА_1 наказом МВС України № 888 о/с звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік), згідно з частиною 3 статті 1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до пункту 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

26 травня 2015 року, наказом Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с, згідно з частиною 3 статті 1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за пунктом 62 «а» полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки, з 27 травня 2015 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії задоволено у повному обсязі. Зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ № 888 о/с від 18 травня 2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , заступника начальника управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки; визнано протиправним та скасовано наказ Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с від 26 травня 2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 , заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади»; стягнуто із Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 травня 2015 року по 11 червня 2020 року в розмірі 604924,48 грн.; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки та стягнення із Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10058,17 грн. звернено до негайного виконання.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України №487о/с від 25 червня 2020 року, на виконання рішення суду, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника УМВСУ в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року.

Проте, наказом Управління МВС України в Закарпатській області №189о/с від 14 вересня 2020 року полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з 14 вересня 2020 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Позивач вважає такий наказ протиправним, а звільнення безпідставним, проведеним без дотримання встановленої процедури та з недотриманням трудових прав, гарантій захисту особи від незаконного звільнення та гарантій соціального захисту ветеранів війни.

Не погоджуючись із такими висновками та розпорядженнями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України проголошує, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регламентувалися Законом України «Про міліцію», чинним до 07.11.2015 та на час виникнення спірних відносин, а також Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення).

Так, відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з пунктом 64 «г» Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Закон України «Про міліцію» втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (Голос України, 2015, 08, від 06 серпня 2015 року №141-142), крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року (п.1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію»).

За таких обставин, приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції.

Відповідно до пунктів 8-10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», які набрали чинності 07 серпня 2015 року, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі Головне управління МВС України в Закарпатській області, та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, ГУ НП в Закарпатській області.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС. Згідно з витягом з Переліку змін у штатах МВС в Головному управлінні МВС України в Закарпатській області скасовані всі штати й скорочені усі посади.

Законом України «Про Національну поліцію» передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Суд звертає увагу на те, що вказані приписи чинного законодавства жодним чином не вказують на наявність обов`язку відповідного органу МВС України чи новоствореного органу Національної поліції прийняти на службу до поліції працівника міліції саме шляхом видання наказу про його призначення за згодою такого працівника.

Підпунктом «г» пункту 64 Положення №114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Зі змісту спірних правовідносин вбачається, що, на думку позивача, для подальшого працевлаштування на службі в органах Національної поліції достатньо лише його власного бажання та волевиявлення шляхом подання рапорту про звільнення за пунктом 64 «з» Положення № 114, у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) та заяви про прийом до Національної поліції.

На переконання суду така позиція позивача є помилковою у зв`язку з наступним.

Виходячи з наведених вище норм законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 , 14.07.2020 року, під розписку був попереджений про те, що його посада заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки з 10.07.2020 року підлягала скороченню 14 вересня 2020 року. Одночасно позивачу було роз`яснено в письмовому вигляді про неможливість його використання на службі (роботі) в органах внутрішніх справ, як поновленому за рішенням суду на службі в органах внутрішніх справ колишньому працівнику міліції, який вважається таким, що проходить службу в ОВС Закарпатської області та право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», за результатами якого у разі визнання його переможцем конкурсу, приймається рішення про звільнення у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (а.с.57).

Отже відповідачем 1 було виконано свій обов`язок щодо повідомлення позивача, в даному випадку, про відсутність можливості подальшого його використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Виходячи з наведеного, лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 Розділу XI Закону України «Про національну поліцію» щодо звільнення особи за скороченням штатів.

В даному випадку, позивач не проявив ініціативу зі своєї сторони, та не подав заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, що не заперечувалося позивачем.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією судів Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15.

Підсумовуючи, суд зазначає, що самого лише бажання працівника міліції продовжити службу в органах поліції, відповідно до приписів чинного законодавства України не достатньо, оскільки питання реалізації одного з двох способів (видання наказу за згодою чи шляхом проведення конкурсу) прийняття працівника міліції на службу до органів поліції належало до виключної дискреції керівництва такого працівника міліції.

Також помилковими є посилання позивача на те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 821/303/17.

Отже, позивач був повідомлений про те, що прийом на службу в Національну поліцію здійснюється виключно за результатами конкурсу, а у ГУ МВС України в Закарпатській області скасовані всі штати й скорочені усі посади.

Оскільки міліція припинила свою діяльність як правоохоронний орган України, позивач не перейшов у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (через відсутність ініціативи керівництва), а також не взяв участь в конкурсі на зайняття посади в органах поліції, спірним наказом його звільнено у зв`язку з неможливістю використання на службі в міліції.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем свій обов`язок щодо попередження позивача про майбутнє звільнення через скорочення штатів виконано у повному обсязі, водночас запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад.

Так, відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України та Положення № 114 стосовно позивача проведено заходи з попередження про наступне його вивільнення через скорочення штатів; проведена роз`яснювальна робота щодо неможливості подальшого використання на службі (роботі) в органах внутрішніх справ, роз`яснено його право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», за результатами якого щодо особи, яка визнана переможцем конкурсу, приймається рішення про звільнення у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України «Про Національну поліцію» порядку - шляхом проходження конкурсу.

ОСОБА_1 помилково вважає, що новостворена Національна поліція є правонаступником міліції і зобов`язана прийняти позивача на службу лише на підставі його бажання про це.

Небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та, відповідно, його поновлення на посаді.

Такі правові висновки Суду відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2020 року (справа №0540/5961/18-а) та постанові від 11 червня 2020 року (справа № 821/303/17).

Закон України «Про міліцію» втратив чинність, тому відсутні нормативні акти щодо врегулювання службової діяльності працівників органів внутрішніх справ, зокрема також тих, які були поновлені за рішенням судів.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд дійшов висновку, що відповідач фактично був позбавлений можливості та правових на те підстав для того, щоб після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення, залишити його працювати на відповідній посаді в апараті МВС України або органах Нацполіції (без конкурсного відбору), у зв`язку з чим та на виконання вимог трудового законодавства, відповідачем було оголошено позивачу повідомлення про наступне вивільнення за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів, у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі) Положення № 114, а також складено розписку про оголошення позивачу порядку прийняття на службу в органи Нацполіції, з одночасним пропонуванням проти конкурс на зайняття вакантних посад.

Таким чином, системний аналіз вищенаведених норм законодавства та фактичних обставин справи в сукупності свідчить про те, що при прийнятті спірного наказу відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з огляду на що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу від 14.09.2020 № 189 о/с щодо звільнення позивача є необґрунтованою, отже задоволенню не підлягає. Відповідно, позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні, також не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що згідно з вимогами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів влад них повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім фор мам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці 05.03.2021 року та наказів голови Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2021 року №17/0 «Про тимчасові заходи попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену корона вірусом COVID-19» повний текст рішення виготовлений та підписаний 11 березня 2021 року.

СуддяЯ. М. Калинич