Справа № 280/139/21
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року Справа № 280/139/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Стовбур А.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Вікторовича (69035, м.Запоріжжя, вул. Л.Жаботинського, буд.50, оф.106) про визнання відмови протиправною, скасування постанов, арешту,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Вікторовича (далі - відповідач, приватний виконавець Сколибог О.В.), у якій позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача в межах виконавчого провадженні ВП №55495659, скасувати постанову про арешт майна боржника від 09.01.2018 та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09.03.2019, зобов`язати відповідача виключити відомості про боржника позивача з Єдиного реєстру боржників.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Земцовою В.О., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АР №1000497 від 23.01.2021.

Ухвалою суду від 16.01.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

28.01.2021 представник позивача подав документи на виконання вимог ухвали суду від 16.01.2021 про залишення позовної заяви без руху, за результатами розгляду яких суд дійшов висновку, що позивач не в повному обсязі виконав вимоги ухвали суду від 16.01.2021 про залишення позовної заяви без руху, а саме: замість зазначення, в чому саме полягають протиправні дії відповідача у виконавчому провадженні №55495659, представник позивача в уточненій позовній заяві допустив зміну предмету позову, заявивши позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності.

Ухвалою суду від 02.02.2021 уточнену позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

19.02.2021 представником позивача подано уточнену позовну заяву, за змістом якої просить суд: 1) визнати протиправною відмову відповідача та зобов`язати скасувати: - постанову про відкриття виконавчого провадження №55495659 від 09.01.2018 в частині стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 15161,83 грн.; - постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09.03.2019 в сумі 729,00 грн.; 2) скасувати арешт майна позивача, накладений постановою про арешт майна боржника від 09.01.2018 приватного виконавця Сколібога Олександра Сергійовича у виконавчому провадженні №55495659.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Сколибога О.В. перебував виконавчий напис №4107 від 01.06.2017 про стягнення з позивача заборгованості у розмірі 151 618,35 грн. на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В рамках вказаного виконавчого провадження відповідачем у постанові про відкриття виконавчого провадження вирішено стягнути з ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у розмірі 15 161,83 грн. Крім того, відповідачем винесені постанови про накладення арешту на майно боржника та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. 02.04.2019 відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 5 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII). У подальшому рішенням Печерського районного суду м.Києва від 17.04.2020 виконавчий напис №4107 від 01.06.2017 визнано таким, що не підлягає виконанню. На відповідні запити представника позивача про відновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №4107 від 01.06.2017, припинення арешту, накладеного на майно позивача в рамках вказаного виконавчого провадження, та скасування інших заходів примусового виконання у виконавчому провадженні, отримано відмову від приватного виконавця у Сколибога О.В. у зв`язку з тим, що визнання у судовому порядку виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, мало місце після повернення виконавчого документа стягувачу. Позивач вважає таку відмову протиправною та звертає увагу, що всупереч положенням Закону №1404-VIII відповідач при поверненні виконавчого документу стягувачу не зняв арешт, накладений на майно позивача, чим допустив протиправну бездіяльність. Крім того, вважає, що після визнання у судовому порядку виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у приватного виконавця Сколибога О.С. відсутні підстави для стягнення сум основної винагороди та витрат виконавчого провадження. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24.02.2021 відкрито провадження у справі підставі уточненої позовної заяви від 19.02.2021 за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст.ст.12, 257, 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), призначено судове засідання на 04.03.2021, витребувано у приватного виконавця Сколибога О.В. належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №55495659.

03.03.2021 від відповідача надійшли документи на виконання ухвали від 24.01.2021 (вх.№12632) та відзив на позовну заяву (вх.№12809), в якому відповідач зазначає, що рішення Печерського районного суду м.Києва про визнання виконавчого напису №4107 від 01.06.2017 таким, що не підлягає виконанню, винесено 17.04.2020, тобто після повернення виконавчого документу стягувачу, у зв`язку з чим, на теперішній час відсутні будь-які підстави для скасування постанов, винесених в межах вказаного виконавчого провадження. Звертає увагу, що після повернення виконавчого документу стягувачу приватний виконавець позбавлений права вчиняти будь-які виконавчі дії та виносити нові постанови. Крім того, Законом №1404-VIII не передбачено повноважень приватних виконавців скасовувати свої постанови за закінченим виконавчим провадженням чи виконавчим провадженням, в якому повернуто виконавчий документ стягувачу. Також наголошує на тому, що у відповідності до норм, чинних на час повернення виконавчого документа стягувачу, у відповідача були відсутні правові підстави для зняття накладеного арешту на майно боржника. Крім того, вважає, що позивач не вірно обрав спосіб захисту свого порушеного права стосовно незнятого арешту з його майна, оскільки позовні вимоги про скасування арешту з майна розглядаються в порядку цивільного судочинства та належним відповідачем у таких справах є особа, в інтересах якої накладений арешт. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 04.03.2021 заяву представника позивача адвоката Земцової В.О. про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено, визнано поважними причини пропуску звернення до суду з даним позовом та поновлено такий строк, оголошено перерву у судовому засіданні до 05.03.2021.

У судовому засіданні 05.03.2021 суд заслухав вступне слово та пояснення учасників справи, ухвалою суду від 05.03.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 09.03.2021.

Учасники справи у судове засідання 09.03.2021 не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, подальший розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Під час судового розгляду представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, викладених в заявах по суті справи, представник позивача просив позов задовольнити, представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши вступне слово та пояснення, надані представниками сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд встановив такі обставини.

На виконанні у приватного виконавця Сколибога О.С. перебувало виконавче провадження №55495659 з примусового виконання виконавчого напису №4107, виданого 01.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми, що підлягає стягненню у розмірі 151 618,35 грн.

Виконавче провадження №55495659 відкрито відповідачем відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.01.2018 на підставі заяви стягувача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.01.2018 підлягає стягненню з боржника основна винагорода приватного виконавця у розмірі 15 161,83 грн.

Крім того, 09.01.2018 приватний виконавець Сколибог О.С. виніс постанову про арешт майна боржника, якою наклав арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у розмірі 166 980,18 грн.

В рамках виконавчого провадження №55495659 відповідач 09.03.2019 виніс постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою стягнуто з боржника ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчих дій у сумі 729,00 грн.

02.04.2019 приватний виконавець Сколибог О.С. на підставі пункту 5 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

У подальшому заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2020 у справі №757/15572/19-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Виконавчий напис, вчинений 01.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим номером 4107 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 151 618,35 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню.

17.12.2020 представник позивача адвокат Земцова В.О. звернулась до відповідача з адвокатським запитом, в якому з посиланням на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2020 у справі №757/15572/19-ц просила відновити виконавче провадження №55495659 та закінчити його на підставі пункту 5 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII з виключенням інформації про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

Листом від 21.12.2020 №5649 приватний виконавець Сколибог О.С. повідомив, що у виконавчому провадженні №55495659 ним винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.04.2019. Станом на теперішній час виконавчий документ на виконання не пред`являвся. Стаття 41 Закону №1404-VIII містить вичерпний перелік підстав для відновлення виконавчого провадження, проте на теперішній час, підстави передбачені вказаною статтею закону, відсутні.

Крім того, представник позивача адвокат Земцова В.О. звернулась до відповідача з адвокатським запитом, в якому з посиланням на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2020 у справі №757/15572/19-ц просила скасувати постанови про арешт майна боржника від 10.01.2018, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09.03.2019 та виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з єдиного реєстру боржників.

Листом від 29.12.2020 №5941 приватний виконавець Сколибог О.С. повідомив, що заочне рішення Печерського районного суду м.Києва про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, винесено 17.04.2020, тобто після закінчення виконавчого провадження. Отже, на теперішній час відсутні будь-які підстави для скасування постанови про арешт майна боржника та про стягнення витрат виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю на виконанні зазначеного виконавчого документу.

Вважаючи протиправною відмову відповідача звільнити з-під арешту майно позивача та скасувати постанови в частині стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону №1404-VIII приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім: 1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною; 2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету; 3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону; 4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи; 5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини; 6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності; 7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб; 8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена; 9) рішень про конфіскацію майна; 10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання; 11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 24 Закону №1404-VIII визначено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Статтею 26 Закону №1404-VIII врегульовано початок примусового виконання рішення.

Частинами 1, 5 вищезазначеної статті передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Пунктом 9 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Статтею 37 Закону №1404-VIII передбачено випадки повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, пунктом 5 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Відповідно до частини 5 статті 37 Закону №1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У свою чергу, статтею 39 Закону №1404-VIII передбачені випадки закінчення виконавчого провадження.

Так, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з положеннями статті 40 Закону №1404-VIII разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 41 Закону №1404-VIII врегульовано порядок відновлення виконавчого провадження. Так, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (частина 1 статті 41 Закону №1404-VIII).

Відповідно до положень статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Види та розміри витрат виконавчого провадження, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5.

Частинами 1, 2 статі 56 Закону №1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти до висновку, що приватний виконавець уповноважений здійснювати примусове виконання рішень на підставі виконавчих написів нотаріусів та зобов`язаний вживати передбачених Законом №1404-VIII заходів щодо примусового виконання такого виконавчого документа. При цьому, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису може бути завершене з підстав, передбачених статтею 37 Закону №1404-VIII (повернення виконавчого документа стягувачу) або з підстав, визначених статтею 40 Закону №1404-VIII (закінчення виконавчого провадження). Тобто, законодавець у Законі №1404-VIII чітко виділяє дві форми завершення виконавчого провадження: повернення виконавчого документа без виконання та закінчення виконавчого провадження, які в свою чергу, в залежності від підстав, тягнуть за собою виникнення різних процесуальних наслідків. Зокрема, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не вважається автоматично закінченим та не дає підстав для зняття арешту з майна боржника і виключення інформації щодо нього є Єдиного реєстру боржників.

Як встановлено судом, на виконанні у Приватного виконавця Сколибога О.С. перебувало виконавче провадження №55495659 з примусового виконання виконавчого напису №4107, виданого 01.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 151 618,35 грн. Вказане виконавче провадження завершене на підставі постанови від 02.04.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 5 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Позивач вважає, що оскільки заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2020 у справі №757/15572/19-ц виконавчий напис №4107 від 01.06.2017 визнано таким, що не підлягає виконанню, то прийняті відповідачем у виконавчому провадженні №55495659 постанови, зокрема, постанова про відкриття виконавчого провадження №55495659 від 09.01.2018 в частині стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 15 161,83 грн., постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09.03.2019 в сумі 729,00 грн. та накладений відповідачем арешт на майно позивача відповідно до постанови про арешт майна боржника від 09.01.2018 мають бути скасованими.

Суд зазначає, що визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є підставою для закінчення виконавчого провадження, яке відкрите на підставі такого виконавчого документа, однак, не тягне за собою автоматичного скасування всіх постанов, винесених виконавцем до дня набрання законної сили судовим рішенням про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Сторонами також не заперечується, що на момент винесення оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження №55495659 від 09.01.2018, у тому числі в частині стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 15161,83 грн., про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09.03.2019, про арешт майна боржника від 09.01.2018 приватний виконавець Сколібог О.С. діяв на підставі та в межах повноважень, встановлених Конституцією на законами України.

При цьому судом враховується, що з огляду на наявність постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.04.2019, приватний виконавець Сколибог О.С. позбавлений можливості вчиняти будь-які дії у виконавчому провадженні №55495659.

Тобто у даному випадку виконавче провадження вважається завершеним, але не закінченим, що не зумовлює зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей про нього з Єдиного реєстру боржників, а підстави для поновлення виконавчого провадження приватним виконавцем відсутні, хоча фактично у зв`язку з визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, підстави для існування будь-яких заходів забезпечення виконання рішення відсутні.

Суд звертає увагу, що постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.04.2019 є чинною, не оскаржена позивачем та не скасована в судовому порядку, отже, відмовляючи у поновленні виконавчого провадження №55495659 та здійсненні будь-яких дій у виконавчому провадженні з подальшим виключенням інформації про позивача з Єдиного реєстру боржників, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законами України.

Крім того, суд звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено права приватного виконавця скасовувати власні постанови.

Щодо доводів позивача про те, що при поверненні виконавчого документу стягувачу відповідач безпідставно не зняв арешт, накладений на майно позивача, чим допустив протиправну бездіяльність, суд зазначає таке.

Зі змісту позовної заяви слідує, що такі доводи позивача гуртуються на правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові 27.03.2020 у справі №817/928/17, згідно якої не зняття органом державної виконавчої служби арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Суд не приймає такі посилання та звертає увагу, що у справі №817/928/17 Верховний Суд надавав оцінку нормам Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, який втратив чинність 05.01.2017, натомість у даній справі станом на час виникнення спірних правовідносин підлягали застосуванню норми Закону №1404-VIII.

Так, відповідно до частин 3, 5 статті 37 Закону №1404-VIII (у редакції чинної станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.04.2019) у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Як зазначалось вище частиною 1 статті 40 Закону №1404-VIII визначено у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Частиною 4 статті 59 Закону №1404-VIII визначено підстави, за яких державний виконавець знімає арешт з усього майна або його частини: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Згідно з частиною 5 статті 59 Закону №1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, наслідки завершення виконавчого провадження щодо зняття арешту з майна боржника, можуть бути застосовані лише у випадку закінчення виконавчого провадження.

При цьому, у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII, виконавче провадження не вважається закінченим, оскільки стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до примусового виконання.

Суд зазначає, що виконавче провадження №55495659 не було закінчено, а тому повернення виконавчого документа стягувачу на підставі 5 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII, не є підставою для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

Відтак, у даному випадку відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо зняття арешту з майна позивача при поверненні виконавчого документу стягувачу.

Крім того, суд зазначає, що у судовому засіданні представник позивача посилався на те, що накладений відповідачем арешт на майно ОСОБА_1 порушує право позивача вільно розпоряджатись належним йому майном.

Слід зазначити, що відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 22.01.2020 у справі №340/25/19, якщо підставою позову про зняття арешту є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Таким чином, у випадку, якщо позивач вважає, що накладення арешту на його майно порушує його майнові права, позивач не позбавлений можливості звернутись за захистом свого порушеного права з позовом в порядку цивільного судочинства, проте адміністративний суд не наділений компетенцією щодо надання оцінки вказаним доводам, а може досліджувати лише питання, які перебувають в площині оцінки правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Частиною 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин відповідач діяв правомірно, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 77, 139, 143, 194, 243-246, 255, 272, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Вікторовича (69035, м.Запоріжжя, вул. Л.Жаботинського, буд.50, оф.106) про визнання відмови протиправною, скасування постанов, арешту, - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне судове рішення складено 09.03.2021.

Суддя М.О. Семененко