Справа № 826/2472/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року м. Київ № 826/2472/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ДП Житомирстандарт»
доМіністерства економічного розвитку і торгівлі України в особі заступника міністра економічного розвитку і торгівлі України Нефьодова М.Є.
третя особаДержавне підприємство «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» (ДП «ДержавтотрансНДІпроект»)
провизнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Житомирстандарт» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ДП Житомирстандарт») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в особі заступника міністра економічного розвитку і торгівлі України Нефьодова М.Є. (далі по тексту - відповідач, Мінекономрозвитку), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило визнати протиправними дії відповідача щодо передачі електронних копій протоколів випробовувань, на підставі яких органами сертифікації у лютому-березні 2015 року були видані сертифікати відповідності на ДТЗ третій особі для проведення аналізу, які призвели до поширення конфіденційної інформації про результат робіт з сертифікації.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідачем протиправно розголошено інформацію третій особі всупереч вимогам законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 10 березня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/2472/16 та призначено судовий розгляд справи.

Відповідачем подано заперечення на позовну заяву, в яких зазначено про правомірність вчинених дій щодо направлення документів органів із сертифікації для проведення аналізу на відповідність виданих ними сертифікатів до третьої особи.

У судовому засіданні 06 квітня 2016 року за клопотанням представника відповідача судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ДП «ДержавтотрансНДІпроект».

У судовому засіданні 18 травня 2016 року позивачем подано уточнений позов, прийнятий судом до розгляду.

У судовому засіданні 01 червня 2016 року відповідачем подано заперечення, відповідно до яких відповідач зазначає про правомірність вчинених дій у зв`язку з тим, що на Мінекономрозвитку покладено обов`язок здійснення державного нагляду за дотриманням органами сертифікації правил і порядку сертифікації продукції в державній системі сертифікації; спірні дії вчинені відповідачем з метою проведення фахового аналізу стосовно дотримання органами із сертифікації при проведенні робіт із обов`язкової сертифікації ДТЗ в державній системі сертифікації вимог щодо їх відповідності екологічним нормам; третьою особою здійснювався аналіз протоколів не як органом із сертифікації, а як науково-дослідним інститутом, за результатами якого було виявлено ряд невідповідностей ДТЗ екологічним нормам в межах спірних відносин.

Третьою особою подано заперечення на позов, в яких зазначено про правомірність дій відповідача в межах спірних відносин та про наявність у третьої особи права як у науково-дослідного інституту на проведення аналізу протоколів відповідності екологічним нормам «ЄВРО-0» та «ЄВРО-6» ДТЗ.

Позивачем надано суду додаткові пояснення, в яких зазначено про порушення відповідачем процедури призначення та проведення заходу державного нагляду, зокрема, невідповідності періоду, за який відповідачем доручено третій особі провести аналіз протоколів, невідповідності заходу державного нагляду, оскільки до повноважень Мінекономрозвитку належить здійснення державного нагляду за дотриманням органами сертифікації правил і порядку сертифікації продукції в державній системі сертифікації шляхом проведення перевірок або інспекційного нагляду, а не передачі документів третій особі для аналізу; ДП «ДержавтотрансНДІпроект» не мало права проводити аналіз протоколів; відповідачем в межах спірних відносин порушено покладений на нього обов`язок з забезпечення захисту інформації з обмеженим доступом, яка міститься у протоколах, наданих третій особі для здійснення аналізу.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 10 жовтня 2017 року №5916 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2017 року визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду судової справи №826/2472/16 та вказану справу 18 жовтня 2017 року передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року адміністративну справу №826/2472/16 прийнято до провадження та призначено попереднє судове засідання.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України шляхом викладення його в новій редакції.

Пунктом 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Третьою особою надано пояснення щодо адміністративного позову, в яких зазначено про необґрунтованість заявлених уточнених позовних вимог, оскільки ДП «ДержавтотрансНДІпроект» є науково-дослідним інститутом та, відповідно, має право на проведення аналізу протоколів відповідності ДТЗ; інформація про стан довкілля не віднесена до інформації з обмеженим доступом.

У підготовчому засіданні 23 травня 2018 року позивачем подано уточнений адміністративний позов, в якому позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо передачі електронних копій протоколів випробовувань позивача, на підставі яких у лютому-березні 2015 року ним були видані сертифікати відповідності на ДТЗ третій особі для проведення аналізу, які призвели до поширення конфіденційної інформації про результат робіт з сертифікації. Позовні вимоги мотивовані тим, що третя особа також є органом з сертифікації і органом з оцінки відповідності, який, як і всі органи сертифікації, подає документи до Реєстру для експертизи і реєстрації, що свідчить про його зацікавленість в лобіюванні своїх інтересів при здійсненні аналізу; відповідно до положень наказу Держстандарту від 27 червня 1997 року №368 не передбачено участі третьої особи в аналізі документів органу з сертифікації, поданих до Реєстру. Крім того, відповідач має право на здійснення державного нагляду в межах спірних відносин шляхом проведення перевірок або інспекційних відвідувань, проте, відповідач, в порушення вимог законодавства, здійснив не передбачений положеннями законодавства вид заходу державного нагляду. Також, позивачем повторно зазначено про невідповідність періоду, за який відповідачем доручено третій особі провести аналіз протоколів. Копії протоколів випробовувань серед інших даних містять також інформацію про фізичних або юридичних осіб (заявників), яка відноситься до конфіденційної.

У підготовчому засіданні 23 травня 2018 року суд протокольною ухвалою ухвалив закінчити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

При вирішенні питання щодо складу суду, яким має розглядатись ця адміністративна справа, судом враховано таке.

Згідно частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 27 листопада 2017 року відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, відсутність визначення складу колегії суддів, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про розгляд справи одноособово, про що складено відповідний протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2018 року.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити.

Представники відповідача і третьої особи проти позову заперечили і просили відмовити у його задоволенні.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про правомірність вчинених дій щодо направлення документів органів із сертифікації для проведення аналізу на відповідність виданим ними сертифікатам до третьої особи, підтримавши викладені у попередніх запереченнях доводи.

Відповідачем подано додаткові пояснення щодо наявності підстав для прийняття протоколу №1 наради з вирішення проблемних питань, що виникають при проведенні робіт із сертифікації ДТЗ в державній системі сертифікації від 29 грудня 2014 року; зазначено, що проведення аналізу протоколів здійснено третьою особою як науково-дослідним інститутом, який відповідач мав право залучити до розгляду питань, що належать до його компетенції.

Позивачем подано до суду додаткові пояснення, в яких зазначено, що внаслідок таких протиправних дій, як передача на аналіз третій особі протоколів випробовувань та в подальшому передача результатів аналізу за лютий - березень 2015 року органам сертифікації ВААІД порушено права позивача та, як наслідок, не призначено його органом сертифікації; повторно зазначено про наявність у протоколах конфіденційної інформації.

Третьою особою подано додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що права та законні інтереси позивача не можуть бути порушені шляхом передачі конфіденційної інформації про фізичних чи юридичних осіб, зазначеної у протоколах випробовувань.

Відповідачем подано додаткові пояснення, відповідно до яких інформацію щодо позивача до ВААІД передано не відповідачем, а безпосередньо від організацій, а доводи щодо розповсюдження конфіденційної інформації не відповідають дійсності.

На підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Заслухавши виступи представників сторін і третьої особи, ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Мінекономрозвитку від 04 серпня 2014 року №928 позивача призначено та уповноважено органом із сертифікації в державній системі сертифікації.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 27 червня 1997 року №368 з метою подальшого вдосконалення роботи мережі створених органів із сертифікації дорожніх транспортних засобів, їх складових частин та приладдя (далі - ОС) у Системі сертифікації УкрСЕПРО доручено директору ДП «ДержавтотрансНДІпроект» виконувати функції організаційно-методичного центру із сертифікації ДТЗ щодо, зокрема, проведення за дорученням Держстандарту України експертизи документів випробовувальних лабораторій (центрів) щодо їх акредитації.

Відповідно до протоколу №1 наради з вирішення проблемних питань, що виникають при проведенні робіт із сертифікації дорожніх транспортних засобів в державній системі сертифікації від 29 грудня 2014 року за результатами обговорення проблемних питань, що виникають при проведенні робіт із сертифікації ДТЗ в державній системі сертифікації, вирішено, зокрема, департаменту технічного регулювання та метрології разом із ДП «ДержавтотрансНДІпроект» провести аналіз протоколів випробовувань, які є підставою для видачі сертифікатів відповідності ДТЗ; у разі встановлення порушень звернутися до Національного агентства з акредитації України стосовно проведення моніторингу за відповідністю акредитованих ним випробовувальних лабораторій (центрів) шляхом здійснення нагляду, проведення повторних та позачергових оцінок.

Листом від 28 квітня 2015 року вих. №3433-06/13955-07 Мінекономрозвитку звернулося до директора ДП «ДержавтотрансНДІпроект» як до керівника науково-методичного центру з сертифікації дорожніх транспортних засобів з проханням на виконання протоколу від 29 грудня 2014 року №1 провести аналіз електронних копій протоколів випробовувань (додаються), на підставі яких органами із сертифікації були видані сертифікати відповідності ДТЗ і зареєстровані в Реєстрі державної системи сертифікації у лютому-березні 2015 року.

Листом від 01 липня 2015 року №1.04-11/1353 ДП «ДержавтотрансНДІпроект» надіслано до Мінекономрозвитку результати аналізування наданих електронних копій протоколів сертифікаційних випробовувань ДТЗ, що були у користуванні, проведених у лютому та березні 2015 року.

Листом від 17 серпня 2015 року вих. №3433-06/27220-07, адресованим органам із сертифікації, Мінекономрозвитку повідомило, що за результатами вибіркового аналізу протоколів випробовувань, на підставі яких органами із сертифікації у лютому-березні 2015 року були видані сертифікати відповідності на ДТЗ, виявлено, зокрема фактичну невідповідність ДТЗ екологічним нормам «ЄВРО-0» та «ЄВРО-6», вказаним у цих протоколах, а також інші невідповідності, які наведені в додатку. Зазначені дії ставлять під сумнів сам факт проведення випробовувань, а також свідчать про недотримання органами із сертифікації вимог щодо аналізування протоколів, на підставі яких видано сертифікати відповідності на ДТЗ. Оскільки відповідно до вимог статті 20 Декрету орган із сертифікації при проведенні обов`язкової сертифікації несе відповідальність за порушення правил сертифікації, орган із сертифікації має невідкладно скасувати дію сертифікатів відповідності, про що проінформувати Мінекономрозвитку і заявника і одноденний термін. У разі неприйняття органом із сертифікації відповідного рішення необхідно надати обґрунтовані пояснення по суті наданих зауважень та невідповідностей для прийняття Мінекономрозвитку рішення щодо подальшої реєстрації в Реєстрі державної системи сертифікації сертифікатів відповідності на ДТЗ, виданих такими органами із сертифікації.

Листом від 27 серпня 2015 року вих. №100/1 позивачем надано пояснення у відповідь на запит стосовно зауважень та невідповідностей, описаних у додатку до запиту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами в межах заявленої позовної вимоги, суд виходить з такого.

У відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Зазначені висновки були неодноразово відображені в судовій практиці Вищого адміністративного суду України, зокрема в рішенні від 02 квітня 2014 року, прийнятому по справі № К/800/42688/13.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу №21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року прийшов до правового висновку про те, що відповідно до частини першої статті 2, підпунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Враховуючи зазначене, в межах розгляду цієї адміністративної справи насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача. При цьому необхідно зазначити, що обов`язковою ознакою порушення права особи є його припинення, зміна або встановлення неможливості реалізації.

При цьому, реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право.

Як свідчить зміст позову (з урахуванням внесених до нього уточнень), звертаючись до суду із вимогою про визнання протиправними дій відповідача, позивач мотивує таку протиправність саме тим, що Мінекономрозвитку передав електронні копії протоколів випробовувань, на підставі яких органами сертифікації у лютому-березні 2015 року були видані сертифікати відповідності на ДТЗ третій особі для проведення аналізу, що призвело до поширення конфіденційної інформації про результат робіт з сертифікації.

Не зважаючи на те, що у свої додаткових поясненнях позивач стверджує і про інші порушення (щодо повноважень відповідача і регламентованої процедури відповідних дій), відповідні заяви про зміну підстав заявленого позову (в порядку частини першої статті 51 КАС України в редакції до 15.12.2017 або частини першої статті 47 цього ж Кодексу у редакції, чинній на час розгляду справи) позивачем не подавались.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Частиною другою статті 6 вказаного Закону визначено, що право на інформацію може бути обмежене законом, зокрема для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно.

Згідно статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Частинами першою, другою статті 21 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформацією з обмеженим доступом є, зокрема конфіденційна інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

З наведених положень законодавства вбачається, що конфіденційною є інформація, яка стосується фізичної або юридичної особи та вона може поширюватися лише за бажанням (згодою) відповідних осіб.

Так, предметом адміністративного позову є протиправність дій відповідача щодо передачі електронних копій протоколів випробовувань, на підставі яких органами сертифікації у лютому-березні 2015 року були видані сертифікати відповідності на ДТЗ третій особі для проведення аналізу, які призвели до поширення конфіденційної інформації про результат робіт з сертифікації.

При цьому, позивач зазначає, що копії протоколів випробовувань серед інших даних містять також інформацію про фізичних або юридичних осіб (заявників), такі як ім`я замовника, їх адреса та інші персональні дані, тобто, інформацію, яка є конфіденційною.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити, що оскаржуваними діями щодо передачі електронних копій протоколів випробовувань, на підставі яких органами сертифікації у лютому-березні 2015 року були видані сертифікати відповідності на ДТЗ третій особі для проведення аналізу, які, на думку позивача призвели до поширення конфіденційної інформації про результат робіт з сертифікації, порушено права та законні інтереси саме ТОВ «ДП «Житомирстандарт».

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів, якими б підтверджувалося уповноваження позивача на вчинення дій щодо оскарження дій з поширення конфіденційної інформації особами, зазначеними у протоколах випробовувань, на підставі яких органами сертифікації у лютому-березні 2015 року були видані сертифікати відповідності на ДТЗ третій особі для проведення аналізу, з урахуванням чого суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача в межах заявленого ТОВ «ДП «Житомирстандарт» предмета спору.

Додатково суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доводів, підтверджених доказами стосовно того, що спірні дії відповідача призвели до спричинення для позивача юридичних наслідків, зокрема прийняття рішення, яким би порушувалися права та законні інтереси позивача в межах спірних відносин.

Крім того, судом не приймаються до уваги доводи позивача стосовно заінтересованості третьої особи у результатах проведеного аналізу протоколів як органу із сертифікації, оскільки Мінекономрозвитку звернулося до директора ДП «ДержавтотрансНДІпроект» саме як до керівника науково-методичного центру з сертифікації дорожніх транспортних засобів з проханням на виконання протоколу від 29 грудня 2014 року №1 провести аналіз електронних копій протоколів випробовувань (додаються), на підставі яких органами із сертифікації були видані сертифікати відповідності ДТЗ і зареєстровані в Реєстрі державної системи сертифікації у лютому-березні 2015 року.

Таким чином, позовні вимоги та наведені на їх обґрунтування доводи не знайшли свого документального та нормативного підтвердження під час судового розгляду справи та є такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, судом не приймаються до уваги доводи позивача стосовно перевищення відповідачем повноважень у зв`язку з відсутністю у нормативно-правових актах, якими регулюється порядок державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності такого заходу, як аналіз електронних копій документів, оскільки процедура здійснення відповідачем аналізу протоколів із залученням третьої особи не є предметом адміністративного позову в межах заявлених позовних вимог, а отже не розглядається судом відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є неправомірними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись статтями 2, 3, 5-11, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП «Житомирстандарт» відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з моменту складення повного тексту в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП «Житомирстандарт» (; адреса: 10003, м. Житомир, вул. Перемоги, буд. 13);

Відповідач - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України в особі заступника міністра економічного розвитку і торгівлі України Нефьодова Максима Євгеновича (; адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2);

Третя особа - Державне підприємство «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» (; адреса: 03113, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 57).

Суддя Н.А. Добрівська