Справа № 160/16406/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
08.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, з 26.06.2018 по 24.09.2020;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код в ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 26.06.2018 по 24.09.2020.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що він у період з 23.07.2012 по 22.06.2018 проходив військову службу на посаді заступника командира загону з морально-психологічного забезпечення - начальника групи морально-психологічного забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 . За час проходження служби позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 від 20.11.2015. 22.06.2018 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас, однак при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 рр., у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №160/6180/20 відповідачем виплачено позивачу відповідну суму 25.09.2020. З урахуванням проведення остаточного розрахунку після звільнення, ОСОБА_1 направив відповідачу звернення стосовно виплати позивачу середнього заробітку, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до чинного законодавства, однак відповідач відмовив у задоволенні викладеного позивачем у зверненні питання. З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.
11.01.2021 і 12.01.2021 до суду надійшов направлений Військовою частиною НОМЕР_1 засобами електронного та поштового зв`язку відзив на позовну заяву (вх. №339/21-ел, вх. №376/21-ел та вх. №1855/21), в якому відповідач заперечив проти позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №160/6180/20 позивачу було нараховано та 25.09.2020 фактично виплачено грошову компенсацію за невикористану ним додаткову оплачувану відпустку за відповідний період. При цьому, відповідач зауважив, що спеціальним законодавством України не врегульовано, та не передбачено (щодо військовослужбовців Держспецтрансслужби) питання виплати грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, в т.ч. учаснику бойових дій. Як зауважує відповідач, грошова компенсація за невикористану додаткову оплачувану відпустку не входить до складу грошового забезпечення, у зв`язку з чим обов`язку щодо її виплати саме в день звільнення військовослужбовця зі служби немає. Відносини між сторонами щодо грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку нормами та положеннями Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не регулюються, та нормами КЗпП не регламентуються, оскільки військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають. Натомість, проходження їх військової служби врегульовано спеціальним (окремим) законодавством, тому чинність КЗпП України на них - не поширюється, а відтак його норми, зокрема і норми ст. ст. 116, 117 КЗпП, на думку відповідача, не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) є учасником бойових дій, що підтверджується наданою позивачем копією виданого Адміністрацією спеціальної служби транспорту посвідчення серії НОМЕР_4 від 20.11.2015.
У період з 23.07.2012 по 22.06.2018 проходив військову службу на посаді заступника командира загону з морально-психологічного забезпечення - начальника групи морально-психологічного забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 за №119 від 22.06.2018 майора ОСОБА_1 заступника командира частини з морально-психологічного забезпечення-начальника групи морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , на підставі Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №31 від 18.06.2018 року був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України за підпунктом «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 22.06.2018 позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
З витягу вбачається, що позивачу на момент звільнення не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 року.
ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 про надання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, однак відповідач відмовив йому у виплаті цієї компенсації, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №160/6180/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 рік, що сумарно складає 56 (п`ятдесят шість) календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, що передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 рік, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22.06.2018 року.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №160/6180/20 набрало законної сили 07.09.2020.

На підставі означеного рішення суду 25.09.2020 відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в сумі 22 943,20 грн.

Таким чином, фактичний розрахунок з позивачем здійснено 25.09.2020.

Позивач вважає, що відповідач не здійснив своєчасне нарахування та виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки.

Не погоджуючись із допущеною Військовою частиною НОМЕР_1 бездіяльністю ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей №2011-XII від 20.12.1991 (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2, 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" №2232-XII від 25.03.1992, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, врегульовано, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №821/1083/17, в якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження №21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак, Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

У постанові Великої Палати у справі №821/1083/17 також зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Таким чином, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як слідує із наявної в матеріалах справи роздруківки по картковому рахунку позивача у банківській установі, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 у вигляді виплати грошової компенсації за невикористану позивачем додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, проведено Військовою частиною НОМЕР_1 лише 25.09.2020, що не заперечується відповідачем, а відтак, суд вказує, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 24.09.2020.

Визначаючись щодо розміру компенсації за вказаний період, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100( передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

У матеріалах справи наявна видана Військовою частиною НОМЕР_1 довідка про розмір грошового забезпечення позивача за період з липня 2017 року по червень 2018 року, згідно з якою позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошове забезпечення за квітень 2018 року 12 958, 90 грн. та травень 2018 року - 12 958, 90 грн.

Розрахунок середньоденного заробітку: 12 958, 90 грн. + 12 958, 90 грн. = 25 917, 80 грн. (розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи). 25 917, 80 грн./40 (число відпрацьованих робочих днів за квітень-травень 2018 року) = 647, 95 грн. - розмір середньоденного заробітку.

Враховуючи те, що остаточний розрахунок при звільненні позивача здійснено 24.09.2020, замість 23.06.2018, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 568 робочих днів, що не спростовано відповідачем, а, отже, сума стягнення за весь час затримки складає 368 035, 60 грн. (568 днів х 647, 95 грн.).

Водночас, суд звертає увагу, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій при звільненні (22 943, 20 грн.), суму середнього заробітку за не проведення вчасного розрахунку при звільненні, не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж в шістнадцять разів перевищує розмір виплаченої компенсації за невикористану відпустку.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 22 943, 20 грн. (частка компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) / 368 035, 60 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 23.06.2018 по 24.09.2020 (568 робочих днів) х 100 = 6,24 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 6,24 % становить: 647,95 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 6,24 % = 40,43 грн., 40,43 грн. х 568 (робочих днів затримки розрахунку) = 22 964, 24 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд робить висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті позивачу у визначеному розмірі, а саме: 22 964, 24 грн.

Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі №260/348/19.

Згідно з ч. 1 і ч. 2ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Водночас, з урахуванням того, що позивачем не визначено розмір середнього заробітку, який позивач просить стягнути з відповідача, а також визначено невірний період затримки розрахунку при звільненні (зокрема, період з 26.06.2018 по 24.09.2020, в той час як вірним є період з 23.06.2018 по 24.09.2020), суд доходить висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відтак, відсутні підстави для стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 24.09.2020 включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код в ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 24.09.2020 включно у розмірі 22964 (двадцять дві тисячі дев`ятсот шістдесят чотири) грн. 24 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення суду складений 11.02.2021.

Суддя О.В. Царікова