Справа № 620/698/21
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
09 березня 2021 року Чернігів Справа № 620/698/21
Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючої судді - О.Є. Ткаченко,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Комунальне підприємство «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради, про визнання протиправними та скасування рішення, наказу та містобудівних умов та обмежень
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Комунальне підприємство «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 06.08.2020 №145-М про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва №02-01/102 на нове будівництво будівлі для розміщення об`єкта громадського харчування (кафе) з відкритим літнім майданчиком по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка знаходиться в постійному користуванні, та скасувати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва від 06.08.2020 № 02-01/102, що видані Комунальному підприємству «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради.
- визнати протиправним та скасувати п. 1.13 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 06.08.2020 № 309 «Про затвердження та надання містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок».
Ухвалою суду від 02.03.2021 в справі відкрито провадження та призначено слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши підстави, на яких ґрунтується заява про вжиття заходів забезпечення позову, системного аналізу положень чинного законодавства України і матеріалів справи, суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.
Розглянувши заяву позивача та матеріали позовної заяви, суд дійшов наступного висновку.
За приписами ч. 1, 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Відповідно до частини 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Тобто, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з ч. 3 та 4 ст. 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Суд бере до уваги приписи частини 1 статті 9 Конституції України, відповідно до якої чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477 передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішенням Конституційного Суду України у справі N 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, у справі "Мікалефф проти Мальти" Суд визнав можливість застосування статті 6 до попередніх заходів та зазначив, що має бути розглянутий характер попереднього заходу, його предмет, завдання та вплив на конкретне право.

Проміжне рішення може бути еквівалентне попередній або забезпечувальним заходам і процедурам. Такий принцип застосовується і у визначені застосування статті 6 (справа "Меркіка та інші проти Мальти").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

В даному випадку, суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони КП «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради проводити підготовчі та будівельні роботи з нового будівництва будівлі для розміщення об`єкта громадського харчування (кафе) з відкритим літнім майданчиком по вул. Курсанта Єськова в м. Чернігові на земельній ділянці з кадастровим номером :02:008:0136, яка знаходиться в його постійному користуванні, є забезпечувальним заходом, необхідним для збереження існуючого становища до вирішення справи по суті позовних вимог.

Крім того, зміст частини 5 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає декларативний характер наявності такої ознаки як порушення права особи, адже виходячи зі змісту частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та за змістом завдання й суттю судового способу вирішення публічно-правового спору є саме захист прав та інтересів особи від порушень зі сторони суб`єкта владних повноважень.

Відповідно, звертаючись з позовом до суду позивач декларує наявність необхідності захисту його права чи інтересу. Проте, оцінка дійсності порушення такого права чи інтересу судом може бути надана лише під час вирішення справи по суті, а оцінюючи ймовірність впливу предмету оскарження на обсяг його прав, суд враховує ту обставину, що оскаржуваний наказ та пункт рішення за колом суб`єктів застосування, поширює свою дію, зокрема, й на позивача.

Суд також звертає увагу на те, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Вказані заходи забезпечення адміністративного позову відповідають предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовані лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Водночас, при повній або частковій відсутності норм, які регулюють певні суспільні відносини, можливо застосувати аналогію закону, тобто, вирішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми, розрахованої на схожі випадки.

Слід зазначити, що застосування аналогії забороняється, якщо вона прямо заборонена законом, чи якщо закон пов`язує настання юридичних наслідків з наявністю конкретних норм.

При вирішенні справи по аналогії закону чи аналогії права обов`язковим є дотримання таких умов: аналогія допустима лише у випадку повної чи часткової відсутності правових норм; суспільні відносини, до яких застосовується аналогія, повинні знаходитися у сфері правового регулювання; повинна бути схожість між обставинами справи і наявною нормою за суттєвими юридичними ознаками; пошук норми, що регулює аналогічний випадок, повинен здійснюватися спочатку в актах тієї ж галузі права, у випадку відсутності - в іншій галузі права і у законодавстві в цілому; винесене у процесі використання аналогії правове рішення не повинно суперечити нормам закону, його меті; обов`язково повинно бути мотивоване пояснення причин застосування рішення по аналогії до конкретного випадку.

Отже, у разі, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Тому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

З урахуванням зазначеного, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову належить задовольнити шляхом:

- зупинення дії наказу Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 06.08.2020 №145-М про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 06.08.2020 №02-01/102 на нове будівництво будівлі для розміщення об`єкта громадського харчування (кафе) з відкритим літнім майданчиком по вул. Курсанта Єськова в м. Чернігові на земельній ділянці, яка знаходиться в постійному користуванні;

- зупинення дії пункту 1.13 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 06.08.2020 № 309 «Про затвердження та надання містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок»;

- заборони Комунальному підприємству «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради проводити підготовчі та будівельні роботи з нового будівництва будівлі для розміщення об`єкта громадського харчування (кафе) з відкритим літнім майданчиком по вул. Курсанта Єськова в м. Чернігові на земельній ділянці з кадастровим номером :02:008:0136, яка знаходиться в постійному користуванні.

При вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд оцінив, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, та дійшов висновку, що вжиття вказаних заходів забезпечення адміністративного позову буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Водночас, невжиття таких заходів, очевидно, може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів позивача, на захист яких подано позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, через що заяву належить задовольнити.

Керуючись ст.ст. 150 - 154, 156, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Зупинити дію наказу Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 06.08.2020 №145-М про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 06.08.2020 №02-01/102 на нове будівництво будівлі для розміщення об`єкта громадського харчування (кафе) з відкритим літнім майданчиком по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка знаходиться в постійному користуванні.

Зупинити дію пункту 1.13 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 06.08.2020 № 309 «Про затвердження та надання містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок».

Заборонити Комунальному підприємству «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради проводити підготовчі та будівельні роботи з нового будівництва будівлі для розміщення об`єкта громадського харчування (кафе) з відкритим літнім майданчиком по вул. Курсанта Єськова в м. Чернігові на земельній ділянці з кадастровим номером :02:008:0136, яка знаходиться в його постійному користуванні.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України. Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.Є. Ткаченко