Справа № 160/3825/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2021 року м. Дніпросправа № 160/3825/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року (головуючий суддя Сидоренко Д.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (далі Відповідач), в якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення його з військової служби, а саме 22 квітня 2017 року;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби а саме 22 квітня 2017 року;

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не проведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 квітня 2017 року по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 484,87 грн.

В обґрунтування позову зазначено про те, що на час прийняття наказу про звільнення з військової служби Відповідачем протиправно не було проведено з Позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказане, на думку Позивача, свідчить про наявність підстав для стягнення з Відповідача, у тому числі, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23 квітня 2017 року по день розгляду справи в суді. З огляду на доводи, викладені у позовній заяві просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/3825/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення його з військової служби, а саме 22 квітня 2017 року.

Зобов`язано Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (вул.Святослава Хороброго, буд.23, м.Дніпро, 49000; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби а саме 22 квітня 2017 року.

В задоволенні інших вимог відмовлено (а.с.66-69).

Позивач - ОСОБА_1 , частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 89-94).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з УСБУ у Дніпропетровській області середнього заробітку за час затримки повного розрахунку з Позивачем, а саме: з 22.04.2017 року по день розгляду справи у суді, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність. При цьому, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Позивача.

Обґрунтовуючи відзив Відповідач, зокрема зазначив про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, тому, остаточний обсяг своїх вимог Позивач може встановити тільки на момент припинення такого правопорушення, тобто, на день фактичного розрахунку, у тому числі, розрахунку на підставі рішення суду.

04 березня 2021 року на адресу Третього апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про розгляд справи без участі останнього.

Позивач, який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився та свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив.

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням думки представника відповідача, ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи, які не з`явились.

В судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення представника Відповідача, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/14-2987 від 30.04.2020р. полковник запасу ОСОБА_1 з 28.11.1994 р. до 11.05.2017 р. проходив військову службу в Службі безпеки України. Звільнений з військової служби за пп. «а» п.61 (у запас СБ України) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБ України, пп. «б» п.63, п. 88-1 ) за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та виключений зі списків особового складу з 11.05.2017 р.

Статус учасника бойових дій полковнику ОСОБА_1 встановлено 12.02.2016 р. (протокол комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій у Службі безпеки України №2/ІІ/2016/140, посвідчення серії НОМЕР_2 від 09.03.2016).

Відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 у 2016-2017 роках мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати, як учасник бойових дій, у кількості 28 календарних днів.

Інформаційним запитом від 24.03.2020 р. Позивач звернувся до начальника Управління СБУ у Дніпропетровській області з проханням про надання інформації та завірених копій щодо:

- терміну дійсного проходження ОСОБА_1 військової служби в органах СБУ із зазначенням строків;

- звільнення ОСОБА_1 зі служби з органів СБУ відповідно до наказу та пунктів;

- виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу відповідно до наказу;

- можливого надання ОСОБА_1 додаткової відпустки як учаснику бойових дій, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з 2015 по 2017 роки;

- можливого нарахування ОСОБА_1 та виплати, у тому числі при звільненні, компенсації за невикористані дні цих додаткових відпусток;

- середньоденного грошового забезпечення, яке було встановлено ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед його звільненням (а.с. 17).

Листом вих. №55/14-М-8/ІЗ/579 від 30.03.2020 року Відповідач направив Позивачу довідку із запитуваною інформацією від 30.03.2020 року №55/14-2957вих (а.с. 18-19).

У вказаній довідці від 30.03.2020 року №55/14-2957вих зазначено про те, що полковник запасу ОСОБА_1 з 28.11.1994р. до 11.05.2017р. проходив дійсну військову службу в Службі безпеки України. Звільнений з військової служби за пп. «а» п.61 (у запас СБ України) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБ України, пп. «б» п.63, п. 88-1 ) за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та виключений зі списків особового складу з 11.05.2017 року.

Додаткову відпустку як учасник бойових дій, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 по 2017 ОСОБА_1 не отримував.

Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, згідно п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.

Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед звільненням складало 484,87 грн.

Правомірність не виплати Відповідачем Позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є предметом судового розгляду у даній справі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, в даному випадку, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23 квітня 2017 року по день розгляду справи в суді.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, зокрема про те, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасною, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, при цьому остаточний розрахунок з Позивачем на час розгляду даної справи судом першої інстанції проведено не було.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З матеріалів даної справи встановлено, що остаточний розрахунок з Позивачем на час розгляду даної справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції проведено не було, зокрема, в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність вимоги Позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та, як наслідок, про відсутність підстав для її задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 23 жовтня 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/3825/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 10 березня 2021 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова