Справа № 160/2352/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року Справа № 160/2352/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

14.02.2021р. (згідно відомостей Укрпошта Експрес) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині порушень вимог статті 40 Конституції України та статей 18, 19, 20 Закону України "Про звернення громадян", а саме: ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін, відносно звернення направленого позивачем в установленому Законом порядку до адреси відповідача 01.12.2020р.;

- зобов`язати відповідача надати обґрунтовану письмову відповідь на звернення позивача від 01.12.2020р., з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та Конституції України;

- стягнути на користь позивача компенсацію за вчинення моральної шкоди в розмірі 1500 гривень.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.12.2020р. ним було направлено письмове звернення виконане згідно до вимог статті 5 Закону України «Про звернення громадян», суть якого полягає у ненаданні відповіді на запит позивача про отримання публічної інформації Лисиничівської сільської ради, при цьому, згідно листа №33967.4/М-19276.3/20/42 від 11.12.2020р. провадження було відкрито, проте, письмової обґрунтованої відповіді з інформацією про прийняті рішення позивач не отримав. Також і позивач вказує на те, що ним були заявлені й інші права під час перевірки та розгляду його звернення від 01.12.2020р., зокрема, право бути присутнім при розгляді його звернення, яке також залишилось нереалізованим. Позивач вважає, що внаслідок такої протиправної бездіяльності відповідач порушив терміни розгляду та вирішення питань зі звернень позивача згідно до вимог ст.20 Закону України «Про звернення громадян», адже повідомлень з результатами розгляду вищенаведеного звернення відповідачем не надано; письмово не повідомив позивача про результати перевірки звернення і не довів суть прийнятого рішення у визначений Законом термін, чим порушив право позивача закріплене абз.17 ст.18 Закону України «Про звернення громадян»; відповідач не виконав конституційне зобов`язання розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк відповідно до ст.40 Конституції України. Окрім того, позивач вимагає стягнути на його користь 1500 гривень компенсації за завдану йому моральну шкоду, яка полягає в завданні моральних страждань через розуміння, що відповідач, який має всіма методами і засобами захищати та відстоювати громадські права позивача, сам ігнорує вимоги Законів та Конституції України, тобто, державні органи не лише порушують конституційні права позивача, а завдяки умисній протиправній бездіяльності відповідача уникають адміністративної відповідальності за вчинені правопорушення, у зв`язку з чим, як зазначає позивач, йому необхідно знову готувати судові позови як до Лисиничівської сільської ради, так і до відповідача. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду та постанову Верховного Суду від 26.09.2019р. у справі №826/11164/16.

Ухвалою суду від 22.02.2021р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.18).

09.03.2021р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду від 22.02.2021р., від відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що строки, передбачені Законом №393 для надання відповіді громадянину на звернення не можуть поширюватись на строки для надання остаточної відповіді громадянину за результатами проведеного провадження Уповноваженого; Законом №776 не встановлено строку, протягом якого Уповноважений має здійснювати своє провадження, а оскільки його головним завданням є відновлення порушеного права заявника, то провадження за його зверненням може тривати понад строк, встановлений Законом №393; з метою всебічного з`ясування всіх обставин щодо стверджуваного позивачем порушення його права на доступ до публічної інформації та вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», в рамках відкритого провадження Уповноваженого, до Лисиничівської сільської ради було направлено три запити щодо надання інформації про розгляд інформаційного запиту позивача, проте, відповіді сільської ради на запити не отримано та з`ясовано, що Лисиничівська громада увійшла до Львівської об`єднаної територіальної громади, внаслідок чого до Львівської ОТГ направлено листа щодо встановлення правонаступника сільської ради та подальшого з`ясування обставин порушення права позивача на доступ до публічної інформації, тобто, відповідачем вживаються заходи з метою перевірки обставин порушення прав позивача, викладених ним у заяві від 01.12.2020р. та після об`єктивної, всебічної перевірки такої заяви, відповідачем буде надана позивачеві відповідь на його заяву та інформацію щодо вжитих заходів та прийнятих рішень для поновлення його прав; матеріалами справи не підтверджується протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає в протиправному ухиленні останнього від здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина, оскільки на даний час вживаються всі можливі заходи щодо поновлення прав позивача. Щодо відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди, відповідач вказує на те, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, не обґрунтовано розмір моральної шкоди в сумі 1500 грн., тобто, позивачем належним чином не доведено заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано розмір такої шкоди, а тому позовні вимоги позивача про стягнення на його користь компенсації за завдання моральної шкоди не підлягають задоволенню (а.с.23-33).

Згідно з п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 12.03.2021р. у межах строку, встановленого ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою від 01.12.2020р., у якій просив провести своєчасну, об`єктивну та всебічну перевірку звернення; відкрити провадження з приводу порушень його законних та конституційних прав на інформацію та повідомити про його відкриття; надати можливість особисто викласти аргументи по суті звернення особі, яка буде проводити перевірку цього звернення; виклик (запрошення) для викладення аргументів по суті звернення надіслати завчасно на зазначену електронну адресу; зафіксувати в установленому порядку адміністративне правопорушення вчинене посадовцями Лисиничівської сільської ради, а саме: ненадання відповіді на запит на інформацію; витребувати від Лисиничівської сільської ради запитувану позивачем інформацію, або зобов`язати надати відповідь на його запит від 13.11.2020р.; повідомити позивача про прийняті рішення та обґрунтувати такі рішення, що підтверджується змістом копії відповідної заяви (а.с.5-6,34).

Листом регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області від 11.12.2020 року №33967.4/М-19276.3/20/42 позивача було повідомлено, що за його заявою відкрито провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в межах відкритого провадження до Лисиничівської сільської ради направлено запит щодо надання інформації про результати розгляду інформаційного запиту позивача від 13.11.2020р. та вживаються заходи щодо всебічного з`ясування обставин, викладених у його заяві, про результати яких його буде повідомлено додатково, що підтверджується змістом копії відповідного листа (а.с.7,38).

Листами регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області від 08.12.2020 року №33587.4/М-19276.3/20/42, від 06.01.2021 року №243.4/М-19276.3/20/42 та від 10.02.2021 року №3585.4/М-19276.3/20/42 направлено запити до Лисиничівської сільської ради щодо надання належним чином засвідченої копії інформаційного запиту заявника від 13.11.2020р., витягу/копії сторінки з журналу вхідної кореспонденції Ради (електронного реєстру, скріншоту екрану тощо) про реєстрацію вказаного запиту; належним чином засвідченої копії відповіді Ради на вказаний запит заявника, витягу/копії сторінки з журналу вихідної кореспонденції (електронного реєстру, скріншоту екрану тощо) про реєстрацію відповіді, документів, що підтверджують факт направлення відповіді заявнику (а.с.37,39,40).

Також, у зв`язку із перебуванням Лисиничівської сільської ради в стані припинення (запис від 05.01.2021р.), регіональний представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області звернувся до Львівської об`єднаної територіальної громади із листом №4958.4/М-19276.3/20/42 від 23.02.2021р., у якому просив надати інформацію про правонаступника Лисиничівської сільської ради та передачу документації, в тому числі звернень громадян та запитів про доступ до публічної інформації, від Ради до правонаступника (а.с.44).

Про таке звернення відповідача до Львівської ОТГ позивача було повідомлено листом №4961.4/М-19276.3/20/42 від 23.02.2021р., у якому також зазначено, що про результати вжитих заходів його буде повідомлено додатково (а.с.45).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача із бездіяльністю відповідача в частині порушень вимог статті 40 Конституції України та статей 18, 19, 20 Закону України "Про звернення громадян", а саме: ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін, відносно звернення направленого позивачем в установленому Законом порядку до адреси відповідача 01.12.2020р., у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушене право шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача надати обґрунтовану письмову відповідь на звернення позивача від 01.12.2020р., з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та Конституції України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та надані докази, давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для часткового задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього вчинити певні дії, виходячи з наступного.

Правові засади діяльності Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини визначені ст.101 Конституції України та Законом України від 23.12.1997 року №776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі - Закон №776/97-ВР).

Відповідно до ст.1 Закону №776/97-ВР Уповноважений Верховної Ради України з прав людини здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п.1, п.3 ч.1 ст.3 Закону №776/97-ВР передбачено, що метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.

Частиною 5 статті 14 Закону №776/97-ВР визначено, що Уповноважений здійснює парламентський контроль за дотриманням права на доступ до публічної інформації.

За приписами ст.17 Закону №776/97-ВР встановлено, що Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Стаття 40 Конституції України закріплює право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст.3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У відповідності до ст.5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно ст. 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ст.19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Статтею 20 Закону №393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що громадяни України наділені правом звернення з відповідними заявами, скаргами до посадових осіб органів державної влади відповідно до їх функціональних обов`язків, а, відповідно, на таких осіб покладений обов`язок по розгляду таких звернень, заяв і скарг у місячний строк від дня їх надходження, який може бути продовжено до сорока п`яти днів.

При цьому, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян", що визначено у ст.17 Закону №776/97-ВР.

Так, із наявних в матеріалах справи документів судом встановлено, що 13.11.2020р. ОСОБА_1 подав до Лисиничівської сільської ради запит на інформацію відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» (а.с.35).

У зв`язку із ненаданням Лисиничівською сільською радою відповіді на вищенаведений запит, позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою від 01.12.2020р., у якій просив провести своєчасну, об`єктивну та всебічну перевірку звернення; відкрити провадження з приводу порушень його законних та конституційних прав на інформацію та повідомити про його відкриття; надати можливість особисто викласти аргументи по суті звернення особі, яка буде проводити перевірку цього звернення; виклик (запрошення) для викладення аргументів по суті звернення надіслати завчасно на зазначену електронну адресу; зафіксувати в установленому порядку адміністративне правопорушення вчинене посадовцями Лисиничівської сільської ради, а саме: ненадання відповіді на запит на інформацію; витребувати від Лисиничівської сільської ради запитувану позивачем інформацію, або зобов`язати надати відповідь на його запит від 13.11.2020р.; повідомити позивача про прийняті рішення та обґрунтувати такі рішення, що підтверджується змістом копії відповідної заяви (а.с.5-6,34).

Наведена заява позивача від 01.12.2020р. за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону №393/96-ВР.

Вказана заява позивача від 01.12.2020 року надійшла на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 03.12.2020р. та зареєстрована Секретаріатом в СЕД «Мегаполіс» за №М-19276.3/19 від 03.12.2020 року (а.с.34).

11.12.2020р., тобто в межах строку, передбаченого статтею 20 Закону №393/96-ВР, відповідач надав позивачу відповідь на звернення №33967.4/М-19276.3/20/42, в якій зазначив, що за його заявою відкрито провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в межах відкритого провадження до Лисиничівської сільської ради направлено запит щодо надання інформації про результати розгляду інформаційного запиту позивача від 13.11.2020р. та вживаються заходи щодо всебічного з`ясування обставин, викладених у його заяві, про результати яких його буде повідомлено додатково (а.с.7,38).

Разом з тим, в межах максимального - 45-денного строку, визначеного статтею 20 Закону №393/96-ВР, відповідач не вирішив зазначене звернення позивача та остаточної відповіді щодо викладених у ньому питань не надав, окрім того, станом і на момент розгляду цієї справи доказів надання остаточної відповіді на звернення позивача відповідачем суду не надано, що підтверджується також і змістом відзиву відповідача (а.с.23-33).

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та встановлені судом обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін (45 днів), відносно звернення, направленого позивачем в установленому Законом порядку на адресу відповідача 01.12.2020р., є протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання такої бездіяльності відповідача протиправною підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про правомірність його бездіяльності щодо ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін (45 днів), відносно звернення, направленого позивачем в установленому Законом порядку до адреси відповідача 01.12.2020р. з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин справи, встановлених судом.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача на те, що строки, передбачені Законом №393 для надання відповіді громадянину на звернення не можуть поширюватись на строки для надання остаточної відповіді громадянину за результатами проведеного провадження Уповноваженого; Законом №776 не встановлено строку, протягом якого Уповноважений має здійснювати своє провадження, а оскільки його головним завданням є відновлення порушеного права заявника, то провадження за його зверненням може тривати понад строк, встановлений Законом №393, оскільки за приписами ст.17 Закону №776/97-ВР встановлено, що Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян", тобто, не більше ніж у сорока п`ятиденний строк.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін (45 днів), відносно звернення, направленого позивачем в установленому Законом порядку до адреси відповідача 01.12.2020р., суд приходить до висновку, що відповідач, допустивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що, вищенаведеною бездіяльністю щодо ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін (45 днів), відносно звернення, направленого позивачем в установленому Законом порядку до адреси відповідача 01.12.2020р., відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також підлягають і задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати обґрунтовану письмову відповідь на звернення позивача від 01.12.2020р., з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та Конституції України, з урахуванням того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача щодо ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін (45 днів), відносно звернення, направленого позивачем в установленому Законом порядку до адреси відповідача 01.12.2020р., та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача надати обґрунтовану письмову відповідь на звернення позивача від 01.12.2020р., з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та Конституції України, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення на користь позивача компенсації за вчинення моральної шкоди в розмірі 1500 гривень, яка полягає в завданні моральних страждань через розуміння, що відповідач, який має всіма методами і засобами захищати та відстоювати громадські права позивача, сам ігнорує вимоги Законів та Конституції України, тобто, державні органи не лише порушують конституційні права позивача, а завдяки умисній протиправній бездіяльності відповідача уникають адміністративної відповідальності за вчинені правопорушення, у зв`язку з чим, як зазначає позивач, йому необхідно знову готувати судові позови як до Лисиничівської сільської ради, так і до відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України).

Також і відповідно до п.3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психологічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Як встановлено зі змісту даного позову, позивач в обґрунтування стягнення компенсації за моральну шкоду посилається на те, що моральна шкода полягає в завданні моральних страждань через розуміння, що відповідач, який має всіма методами і засобами захищати та відстоювати громадські права позивача, сам ігнорує вимоги Законів та Конституції України, тобто, державні органи не лише порушують конституційні права позивача, а завдяки умисній протиправній бездіяльності відповідача уникають адміністративної відповідальності за вчинені правопорушення, у зв`язку з чим, як зазначає позивач, йому необхідно знову готувати судові позови як до Лисиничівської сільської ради, так і до відповідача, а тому він зазнав моральної шкоди у розмірі 1500 грн., однак, на підтвердження того, що такої моральної шкоди у наведеній сумі позивач зазнав саме внаслідок бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, позивачем жодних доказів суду надано не було.

Окрім того, позивачем не було наведено і мотивів та розрахунку, з яких він виходив при визначенні моральної шкоди у розмірі 1500 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами спричинення саме відповідачем моральної шкоди за наведеними вище критеріями її оцінки та не наведено обставин, які б свідчили про наявність причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачеві у розмірі 1500 грн., а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення на користь позивача компенсацію за вчинення моральної шкоди в розмірі 1500 гривень задоволенню не підлягають.

У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що за ухвалою суду від 22.02.2021р. позивача було звільнено від сплати судового збору за подання адміністративного позову у цій справі.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін, відносно звернення, направленого ОСОБА_1 в установленому Законом порядку на адресу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 01.12.2020р.

Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8; ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) обґрунтовану письмову відповідь на його звернення від 01.12.2020р., з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та Конституції України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п. 15.1 п. 15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва