Справа № 380/7530/20
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року справа №380/7530/20

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Василько А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу № 380/7530/20 за позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Галицької митниці Держмитслужби, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Галицької митниці Держмитслужби № 739-о від 18 серпня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 із посади державного інспектора відділу № 4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби згідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України;

- зобов`язати Галицьку митницю Держмитслужби поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу № 4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби;

- стягнути із Галицької митниці Держмитслужби в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 19 серпня 2020 року по день постановлення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку в 615,20 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу Галицької митниці Держмитслужби № 739-о від 18 серпня 2020 року позивача звільнено із займаної посади державного інспектора відділу № 4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби. Підставою звільнення позивача із державної служби слугувало затвердження в.о. Голови Державної митної служби України Ігорем Муратовим та введенням в дію Переліку № 1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби, затвердження відповідно до наказу Галицької митниці Держмитслужби «Про введення в дію Переліку № 1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби» від 20.05.2020 року № 242 переліку змін до штатного розпису.

Позивач зазначає, що положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Позивач в позовній заяві зазначає, що був призначений на посаду у порядку, визначеному положеннями Закону 889-VIII до набрання чинності змінами та доповненнями, внесеними Законом 117-ІХ, що надавало йому певні соціальні гарантії, впевненість у майбутньому, тощо. Проте, позивач був звільнений саме на підставі доповненої Законом 117-ІХ редакції Закону 889-VIII та визначила додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення, погіршивши становище позивача, яке існувало до прийняття нової норми закону.

Статтею 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Також на думку позивача, власник або уповноважений орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, у тому числі інші рівноцінні посади державної служби. Тобто вжити заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Проте, вказаного обов`язку відповідач перед позивачем не виконав, оскільки ним не запропоновано позивачу відповідну посаду.

Крім цього, скорочення посади державного інспектора, на якій перебував до звільнення позивач, не відбулося, а, навпаки, чисельність цієї категорії посад збільшилась на 10 одиниць, а по інших постах - на 11 одиниць. Скорочені посади головного державного інспектора на митних постах на 24 одиниці при одночасному збільшенні їх чисельності по управлінню на 13 одиниць.

В порушення вимог частини 6 статті 49-2 КЗпП України відповідач взагалі не повідомив первинну профспілкову організацію працівників у Львівській митниці професійної спілки працівників митних органів України, про заплановані звільнення працівників Галицької митниці, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також не проведені консультації з профспілкою про заходи до запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав, надав суду додаткові пояснення та докази, просив суд позов задоволити повністю.

Відповідачі - Галицька митниця Держмитслужби проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що Наказом Галицької митниці Держмитслужби №211-о від 20.03.2020 «Про переміщення працівників» ОСОБА_1 з 08.00 год. 24.03.2020 року переміщено на посаду державного інспектора відділу №4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби, звільнивши із займаної посади державного інспектора відділу №3 цього ж митного поста.

Наказом Галицької митниці Держмитслужби «Про введення в дію Переліку №1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби» від 20.05.2020 року №242 введено в дію Перелік №1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби, затверджений в.о. Голови Державної митної служби України 15.05.2020.

Вказаним Переліком №1 виведено з штатного розпису митниці, зокрема, Митний пост «Краковець», в тому числі і всі посади державного інспектора відділу №4 митного поста «Краковець», на одній із яких перебував позивач.

25.05.2020 року позивача було попереджено про наступне вивільнення, що підтверджується проставленим підписом позивача в попередженні.

Наказом Галицької митниці Держмитслужби №739-о від 18.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади державного інспектора відділу №4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 №889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Положення ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу» не передбачено, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є зміною істотних умов державної служби.

В позовній заяві зазначено, що позивач призначався на посаду у порядку, визначеному положеннями Закону 889-VIII до набрання чинності вищезазначеними змінами та доповненнями, внесеними Законом 117-IX, що надавало йому певні соціальні гарантії. Вказане відповідач спростовує тим, що Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 року за № 117-ІХ набрав чинності 25.09.2019 року, Галицька митниця Держмитслужби створена 14.11.2019 року, а позивач призначений на посаду державного інспектора відділу №4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби - 24.03.2020.

Відповідачем застосовано законодавство, яке було чинним, як станом на дату призначення позивач на посаду державного інспектора, так і на дату вручення попередження про наступне вивільнення (25.05.2020), видачу наказу звільнення (18.08.2020) та протягом відповідного періоду часу не змінювалось.

До спірних правовідносин застосовується спеціальна норма права, визначена Законом України «Про державну службу», згідно якого пропозиція вакантної посади в державному органі є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Законом України «Про Державну службу» не встановлено обов`язку отримання згоди первинної профспілкової організації. В Галицькій митниці Держмитслужби відсутня інформація про членство позивача в будь-яких профспілкових організаціях.

Представник відповідача Галицької митниці Держмитслужби в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, наведених у письмовому відзиві, просила суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що 30.09.2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. Ухвалою судді від 30.11.2020 року розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

Судом встановлені наступні обставини:

25.05.2020 року відповідач попередив позивача про наступне вивільнення із займаної посади, на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 №889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, в якому зазначено, що у зв`язку із затвердженням в.о. Голови Державної митної служби України Ігорем Муратовим та введенням в дію переліку № 1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби, відповідно до наказу Галицької митниці Держмитслужби «Про введення в дію переліку №1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби» від 20.05.2020 року за №242 з урахуванням особливостей визначених частиною 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та частиною 6 ст. 49/2 КЗпП України.

18.08.2020 року наказом Галицької митниці Держмитслужби №739-о ОСОБА_1 звільнено із займаної посади державного інспектора відділу №4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 №889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірне звільнення протиправним та таким, що не відповідає вимогам Закону України «Про державну службу».

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірного наказу з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Спірним наказом позивача звільнено із займаної посади державного інспектора відділу №4 митного поста «Краковець» Галицької митниці Держмитслужби відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 №889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд зазначає, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Питання прийняття позивача на публічну службу, її проходження, підстави та порядок звільнення з публічної служби, в основному визначені КЗпП України та Закону України «Про державну службу».

Стаття 43 Конституції України, гарантує позивачу, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Аналізуючи положення КЗпП України та Закону України «Про державну службу», судом встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу можливе і переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення.

Згідно із ст. 41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Суб`єкт призначення з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей може прийняти рішення про одночасне переведення не менше двох державних службовців між посадами, які вони займають. Переведення здійснюється лише на рівнозначні посади та за згодою державних службовців.

Суд зазначає, що принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення «res judicata» (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного органу, є обов`язковим. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

На думку суду, спірний наказ про звільнення позивача не є протиправним та не підлягає скасуванню з тих підстав, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України), відповідач дотримуючись принципу юридичної визначеності у встановленому законом порядку 25.05.2020 року попередив позивача про наступне вивільнення із займаної посади, у зв`язку із затвердженням в.о. Голови Державної митної служби України Ігорем Муратовим та введенням в дію переліку № 1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби, відповідно до наказу Галицької митниці Держмитслужби «Про введення в дію переліку №1 змін до штатного розпису на 2020 рік Галицької митниці Держмитслужби» від 20.05.2020 року за №242, з урахуванням особливостей визначених частиною 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», яка передбачає:

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази саме активної поведінки позивача, яка б підтверджувала намір позивача бути працевлаштованим у відповідача. Позивачем не надано суду жодних заяв з цього приводу.

Суд зазначає, що законодавець на момент спірних правовідносин передбачав випадки припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстав:

- скорочення чисельності або штату державних службовців;

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- реорганізація державного органу.

Позивачем наявність вказаних підстав жодними належними та допустими доказми також не спростовується, як і не спростоване саме право, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Не враховується судом аргументим позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 58 Конституції України, оскільки вказана норма передбачає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позивача звільнено не з підстав притягнення його до відповідальності, а з інших підстав.

Також судом враховуються заперечення відповідача про те, що письмове попередження позивачу було вручене 25.05.2020 року, а звільнено позивача - 18.08.2020, тобто не раніше закінчення 30 календарних днів з дати доведення до його відома попередження про наступне вивільнення. Спірні попередження та наказ відповідають всім вимогам Положення Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року за № 55, що позивачем не спростовано. Враховуючи зміст попередження відповідачем зазначає, що у позивача не могло бути стану юридичної невизначеності щодо підстав його майбутнього звільнення.

Також судом враховується спростування відповідачем посилання позивача на позицію ЄСПЛ у справі «Полях проти України» від 17.02.2020, оскільки підставою для звільнення позивача є п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», а рішення по справі «Полях проти України» було винесено щодо правомірності звільнення, яке відбулося на підставі Закону України «Про очищення влади».

Відповідач зазначає, що згідно із п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу. Вказана норма передбачає, що державний службовець може бути переведений, а не обов`язково підлягає переведенню, оскільки пропозиція вакантної посади в державному органі є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

З цих підстав суд констатує, що спірне рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (не упереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, позовна вимога поновити позивача посаді, також не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки судом не винесено рішення про поновлення позивача на роботі, відповідно позовна вимога про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст. 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, відтак понесені судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Галицької митниці Державної митної служби України (79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп. 15.5. п. 15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 11.03.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.