Справа № 620/2275/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2275/20 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулись до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просили:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 01.04.2020 №25-5816/14- 20-сг про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянути заяву від 25.02.2020 та прийняти рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Івковецької сільської ради Прилуцького району Чернігівської області.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено.

У той же час, 13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 620/2275/20, а саме стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року відмовлено в задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не враховано позицію Верховного Суду стосовно вимог щодо оформлення документа, підтверджуючого факт здійснення оплати понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Так, складений адвокатом документ у довільній формі є підтвердженням отримання коштів адвокатом від позивача, а отже судом першої інстанції протиправно не задоволено заяву позивача про ухвалення додаткового рішення.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем не підтверджено здійснення понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, тому вимоги про розподіл судових витрат задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу вимог частини першої та третьої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої вказаної статті для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із частиною третьою статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п. 11 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до п. 3 частини першої ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.

Наведені положення Основного Закону до 01 січня 2019 року гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Аналіз вимог статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 , яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_4 укладено договір №16/06/20 про надання правничої допомоги від 16.06.2020.

Згідно пункту 3.2 вказаного договору №16/06/20 розмір гонорару адвоката за даним договором залежить від обсягу наданих послуг, але в будь-якому разі не менше 10 000 грн.

Відповідно до пункту 2 акту виконаних робіт від 22.06.2020 до договору про надання правової допомоги №16/06/20 від 16.06.2020 загальна вартість наданих згідно договору послуг складає 10 000 грн.

Пункту 3 вказаного акту передбачено, що клієнт повністю оплатив адвокату надані ним послуги відповідно до умов Договору до підписання даного акту.

На підтвердження виконання умов зазначеного договору також до суду було надано ордер серії ЧН №065318; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №400 від 12.09.2008; розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката від 22.06.2020 (опис наданих послуг на стадії досудового врегулювання спору, при підготовці та поданні до суду позову).

Втім, не зважаючи на вказані документи, суд першої інстанції дійшов до висновку про неможливість розподілу судових витрат з огляду на ненадання позивачем доказів підтвердження здійснення понесених витрат на професійну правничу допомогу, зокрема документа, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, та доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481.

У силу вимог підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Відповідно до п. 1 Розділу 1 Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженогоНаказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 (далі - Положення №13) положення розроблено відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Цим Положенням визначено форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування (далі - ПТКС), за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів, та розрахунків при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності, фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність, фізичними особами визначає Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення №148).

Підпунктом 10 пункту 3 Положення №148 визначено, що касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси.

Аналогічні правові норми викладено в Положенні про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 № 637.

При цьому, колегією суддів враховано позицію Верховного Суду у постанові від 16 квітня 2020 року по справі №727/4597/19 в якій судом зроблено висновки про те, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

Крім того, колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на відсутність у матеріалах справи доказів ведення адвокатом Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218, оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі, а облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №815/1479/18.

Таким чином, наявні у матеріалах справи договір про надання правової допомоги №16/06/20 від 16.06.2020, розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката від 22.06.2020 та акт виконаних робіт від 22.06.2020 до договору про надання правової допомоги №16/06/20 від 16.06.2020 є належними і достатніми доказами, що підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до наданого позивачем розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката від 22.06.2020 сторонами погоджено застосування погодинної ставки адвокатського гонорару у розмірі 1200 грн.

При цьому, згідно вказаного розрахунку позивачу надані наступні послуги: попередня консультація - 0,83 год., вартість послуги складає 1000 грн; ознайомлення з документами клієнта, їх опрацювання та правовий аналіз - 0,83 год., 1000 грн; вивчення та аналіз судової практики в подібних правовідносинах - 2 год. 2400 грн; складання позовної заяви - 4.66 год., 5600 грн, всього за надані послуги: 10 000,00 грн.

У той же час, слід зазначити, розподілу судових витрат підлягають лише ті витрати, що безпосередньо стосуються судової справи та її предмета. Досудове врегулювання спору та консультація не стосується розгляду конкретної судової справи.

У даному випадку, попередня консультація, ознайомлення з документами клієнта, їх опрацювання та правовий аналіз, вивчення та аналіз судової практики в подібних правовідносинах фактично є наслідком складення позовної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача за написання позовної заяви було витрачено 4,66 години.

Разом з тим, враховуючи, що вказана заява складена на 5 аркушах, вказане свідчить про відсутність тривалого часу для її написання.

Крім того, предмет спору в цій справі не є значно складним, та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

У даному випадку, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відтак, оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу лише на суму 2400 грн за 2 години роботи, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, що відповідає критерію реальності таких витрат.

Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на норми статті 252 КАС України, відповідно до яких додаткове рішення у справі після його ухвалення стає невід`ємною частиною основного рішення по суті позовних вимог, отже, незалежно від результату вирішення ним передбачених частиною першою статті 252 КАС України вимог або питань, процесуальна форма його викладення та порядок його оскарження є таким, що і для основного рішення у справі.

Окреслені у частині першій статті 252 КАС України питання не можуть вирішуватись по суті шляхом постановлення ухвали про відмову в ухваленні додаткового судового рішення. Така ухвала постановляється виключно у випадку відсутності передбачених законом підстав для ухвалення додаткового судового рішення.

У цій справі після ухвалення судом першої інстанції рішення за результатами розгляду справи по суті, позивачем подано заяву про винесення додаткового судового рішення з питання розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи вказану заяву, суд першої інстанції фактично погодився з наявністю підстав для вирішення питання про судові витрати з огляду на те, що воно не було вирішено у рішенні суду за результатами розгляду, та навів свої мотиви обґрунтованості викладених у заяві позивача вимог, проте замість додаткового рішення постановив з цього питання ухвалу про відмову в ухваленні додаткового судового рішення.

Колегія суддів, зазначає, що у випадку, коли суд визнає, що ним не було вирішено питання про судові витрати в основному судовому рішенні і розглядає питання наявності / відсутності підстав для стягнення судових витрат з тієї чи іншої сторони, суд має ухвалити судове рішення у формі «додаткового рішення» або «додаткової постанови» з урахуванням форми ухваленого основного судового рішення.

Таким чином, постановлення за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення і висновку про відсутність підстав для стягнення судових витрат на правничу допомогу судового рішення у формі ухвали є порушенням норм статті 252 КАС України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №640/6209/19 та підлягає врахуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Денисенка Сергія Вікторовича в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат - задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (проспект Миру, буд, 14, м.Чернігів, 14000, ) на користь ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2400 грн (дві тисячі чотириста грн 00 коп.).

В іншій частині заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук