Справа № 460/9513/20
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2021 року м. Рівне №460/9513/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Рівненській області від 17.11.2020 за № Ф-11986-13 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 6295,30 грн та зобов`язання Головного управління ДПС у Рівненській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків - ОСОБА_1 , шляхом виключення з інтегрованої картки нарахувань по заборгованості - недоїмці по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на жовтень 2020 року в сумі 6295,30 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що є найманим працівником, відповідно роботодавець за нього в період з січня по жовтень 2020 року сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі не меншому ніж 1039,06 грн./за місяць, що встановлено законодавством у 2020 році. Сплата страхових внесків ПрАТ Рівнеобленерго за позивача за вказаний період підтверджується довідкою форми ОК - 5. Зазначає, що ним в повному обсязі виконані зобов`язання щодо сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в період з квітня 2019 року по жовтень 2020 року, а тому нарахування відповідачем боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ в сумі 6295,30 грн, формування та надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.11.2020 №Ф-11986-13 вважає безпідставним, необґрунтованим та протиправним, а вимогу такою, що підлягає скасуванню. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечення зазначив, що відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України, ОСОБА_1 є адвокатом та займається індивідуальною адвокатською діяльністю. Таким чином, борг по єдиному внеску обліковується за позивачем як за особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, а не працівником. Відповідно до даних Реєстру судових рішень ОСОБА_1 неодноразово здійснював представництво інтересів іших осіб саме як адвокат, а не як найманий працівник ПрАТ Рівнеобленерго. Зокрема, в справах: №570/917/20, №460/3725/19, № 918/758/20, № 918/734/20, № 918/1045/20 та №569/12191/20. На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

У відповіді на відзив позивач підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Додаткового вказав, що відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України, є два адвокати з прізвищем Остапенко та ініціалами Д.І., а саме: ОСОБА_1 (обліковується у Раді адвокатів Рівненської області, свідоцтво № 886 виданого 22.09.2011 Рівненською обласною КДКА, адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (обліковується у Раді адвокатів Рівненської області, свідоцтво № 1743 виданого 27.09.2019 Радою адвокатів Рівненської області, адреса: 33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Соборна, буд. 265/ 24). ОСОБА_2 у відповідь на запит про надання інформації від 19.01.2021 зазначив про те, що представництво в судових справах № 570/917/20, № 460/3725/19, № 918/758/20, № 918/734/20, № 918/1045/20, 569/12191/20 здійснювалося ним у відповідності до договорів про надання правової допомоги, укладених з клієнтами, а не позивачем.

Ухвалою суду від 23.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи ухвалено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Рівненської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 14.09.2011 №19, позивачу видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №886 від 22.09.2011 (а.с.30).

ОСОБА_1 перебуває на обліку як платник податків в Головному управлінні ДПС у Рівненській області (а.с.10).

17.11.2020 Головним управлінням ДПС у Рівненській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11986-13, за якою станом на 31.10.2020 заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 6295,30 грн, яку вимагається сплатити протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання цієї вимоги (а.с.9).

Вважаючи податкову вимогу контролюючого органу протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд зазначає наступне.

Податковий кодекс України (далі ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Згідно з підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України, працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 5 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон №5076-VI) визначено, що адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

З системного аналізу норм ПК України та Закону №5076-VI, суд дійшов висновку, що фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську, підлягає взяттю на облік у контролюючому органі.

При цьому, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою лише за умови, що вона не є найманим працівником. Такий висновок слідує з буквального тлумачення положень підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №500/576/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що адвокат може здійснювати свою діяльність у таких організаційних формах: індивідуально, у складі адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання. Водночас, посада юриста на підприємстві (установі, організації), що не займається адвокатською діяльністю, в такому переліку відсутня, а тому адвокат, який працює за трудовим договором на подібній посаді, як у випадку позивача, не зможе відобразити це місце роботи в Єдиному реєстрі адвокатів України і буде змушений обрати у ньому інформацію щодо своєї індивідуальної адвокатської діяльності, як єдиний із дозволених Законом варіантів організаційних форм діяльності адвоката.

Тобто адвокат, який працює за трудовим договором на такій посаді, одночасно перебуває у двох статусах: з одного боку - найманого працівника, який працює за трудовим договором, а з іншого - адвоката, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально.

Більш того, якщо адвокат обирає індивідуальну діяльність, цьому кореспондує обов`язок стати на облік в контролюючому органі та сплачувати єдиний соціальний внесок на умовах, визначених Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 8 липня 2010 року №2464-VI. Якщо ж особа працює за трудовим договором, платником єдиного внеску за неї, відповідно до цього ж Закону, є її роботодавець (підприємство, установа та організація, яке використовує працю фізичної особи на умовах трудового договору або на інших умовах, передбачених законодавством). При цьому база нарахування єдиного соціального внеску для означених вище платників податку є різною (сума нарахованої працівникові заробітної плати та сума доходу (прибутку), отриманого від незалежної професійної діяльності).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 240/9527/19.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 8 липня 2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Статтею 2 Закону № 2464-VI передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Однак, Законом № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа у відповідні періоди фактично не здійснює.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Проаналізувавши вищевказані норми права, суд зазначає, що необхідність сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Так, як встановлено з матеріалів справи, позивач з 14.03.2019 працює на посаді юрисконсульта ІІ категорії в ПАТ РІВНЕОБЛЕНЕРГО (а.с.16-21). Роботодавець щомісячно сплачує єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_2 (а.с. 11-15).

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів отримання позивачем у період його роботи за трудовим договором доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально.

Щодо твердження відповідачів, що позивач здійснював представництво інтересів як адвокат у справах №570/917/20, №460/3725/19, № 918/758/20, № 918/734/20, № 918/1045/20 та №569/12191/20, суд зазначає наступне.

Відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України, є два адвокати з прізвищем Остапенко та ініціалами Д.І., а саме:

ОСОБА_1 (обліковується у Раді адвокатів Рівненської області, свідоцтво № 886 виданого 22.09.2011 Рівненською обласною КДКА, адреса: АДРЕСА_1 ) (а.с.30, 66-67);

ОСОБА_2 (обліковується у Раді адвокатів Рівненської області, свідоцтво № 1743 виданого 27.09.2019 Радою адвокатів Рівненської області, адреса: 33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Соборна, буд. 265/ 24) (а.с.64-65, 72).

Суд зазначає, що судові рішення на які покликаються відповідачі та які додані ними до матеріалів справи містять лише прізвище та ініціали ОСОБА_2 , однак враховуючи дані Єдиного реєстру адвокатів України такі докази не можуть вважатися належними у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не можливо ідентифікувати, що представництво у тих справах здійснював саме ОСОБА_1 (а.с.45-51).

Крім того, ухвалою Господарського суду Рівненської області по справі № 918/734/20 від 28.09.2020, на яку покликаються відповідачі, як на доказ представництва позивачем інтересів інших осіб як адвокатом, а не як найманим працівником ПАТ Рівнеобленерго, затверджено мирову угоду від 28.09.2020, укладену між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ ЗАХІДНА ЕЛЕКТРО СИСТЕМА. Дана мирова угода підписана ТОВ ЗАХІДНА ЕЛЕКТРО СИСТЕМА в особі представника адвоката Остапенко Д.І. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1743 від 27.09.2019) тобто, Остапенком Денисом Ігоревичем, що в свою чергу, спростовують твердження Головного управління ДПС у Рівненській області про представництво інтересів інших сторін позивачем (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91808344).

Також, з листа ОСОБА_2 від 19.01.2021 у відповідь на запит про надання інформації від 19.01.2021 встановлено, що представництво в судових справах № 570/917/20, № 460/3725/19, № 918/758/20, № 918/734/20, № 918/1045/20, 569/12191/20 здійснювалося ним у відповідності до договорів про надання правової допомоги, укладених з клієнтами, а не позивачем (а.с.68-70).

Відтак, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді.

Аналогічна правова позиція є сталою та була неодноразово викладена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 28 травня 2020 року у справі №200/10723/18-а.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відтак, у відповідача були відсутні підстави здійснювати автоматичне нарахування позивачу як самозайнятій особі єдиного внеску та вносити відповідні суми до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.11.2020 №Ф-11986-13.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної вимоги від 17.11.2020 №Ф-11986-13 в порядку статті 77 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним і скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки відомостей про суми недоїмки.

За сукупності викладених обставин, позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню повністю.

За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір в розмірі 840,80грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (, вулиця Відінська, 12, місто Рівне, 33023) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Рівненській області №Ф-11986-13 від 17.11.2020.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Рівненській області здійснити коригування інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом виключення відомостей щодо суми недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 6295,30 грн.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Рівненській області, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 840,80грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 21 січня 2021 року.

Суддя Н.В. Друзенко