Справа № 420/854/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/854/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Потоцької Н.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в особі начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в особі начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України в якому позивач просить:

визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові врахувати строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцеї в період з 24 серпня 1994 року по 14 червня 1997 року до загального строку військової служби;

зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 зарахувати строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцеї в період з 24 серпня 1994 року по 14 червня 1997 року до загального строку військової служби;

зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок вислуги років на військовій службі, вважаючи днем початку служби 24 серпня 1994 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач в період з 24 серпня 1994 року по 14 червня 1997 року навчався в Київському військовому ліцеї. В подальшому, позивач проходив військову службу на різних посадах в Збройних Силах України. Маючи станом на серпень 2020 року вислугу років в календарному обчисленні 26 років, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом, в якому просив направити його особову справу до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України для підрахунку вислуги років. За результатами підрахунку відповідачем, супровідним листом від 22.10.2020 року № 116/9/КУ/2/3495 дек, особову справу позивача повернуто без реалізації, оскільки під час складання розрахунку вислуги років не був врахований період навчання у Київському військовому ліцеї, так як відповідно до пункту 2,6 Положення № 530 до вислуги років для призначення пенсії не зараховуються періоди навчання у військових ліцеях, суворовських та нахімовських училищах.

Вважаючи дії відповідача щодо не врахування періоду навчання в Київському військовому ліцеї до загального строку військової служби протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Процесуальні дії
Ухвалами суду від 26.01.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 262 КАС України та витребувано від військової частини НОМЕР_1 належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 .

22.02.2021 року за вх. № 8483/21 від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що Збройні Сили України відповідно до статей 4, 15, 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» комплектуються шляхом призову громадян, яким до дня відправки у військові частини виповнилося 18 років, або вступу в добровільному порядку на військову службу за контрактом громадян віком від 17 років до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-ти річного віку в рік зарахування на навчання - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів. В той же час наказом Міністерства освіти України від 20.07.95 №217 визначено, що до ліцею зараховуються учні, які закінчили 7 (9) клас школи, тобто мають вік 14-16 років, що є менше віку громадян, які вступають на військову службу. Комплектування Збройних Сил України громадянами, яких приймають на навчання до військового ліцею, відповідно до Закону є неможливим, у зв`язку з їх недостатнім віком та медично-фізіологічним станом.

Відповідно до статті 1 Закону загальний військовий обов`язок включає до свого змісту підготовку громадян до військової служби.

Згідно із законодавством України, ліцей є середнім загальноосвітнім навчальним закладом освіти з військово-професійною спрямованістю навчання та виховання і належить до середньої загальноосвітньої школи ІІІ ступеня: з поглибленим вивченням програм допризовної підготовки юнаків.

Статтею 9 Закону України Про внесення змін і доповнень до Закону України Про загальний військовий обов`язок та військову службу від 11 жовтня 1993 року № 3545-ХІІ було визначено, що у військових ліцеях, як у середніх навчальних закладах, провадиться допризовна підготовка, включаючи військову. Період навчання у військових ліцеях не може відноситися до військової служби, оскільки Законом не передбачалося одночасне проведення допризовної підготовки та проходження військової служби.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою №61/42 від 16.01.2021 року, виданою Військовою частиною НОМЕР_2 .

Згідно з архівною довідкою №3200 від 14.05.2009 року, ОСОБА_1 у період з 24.08.1994 по 14.06.1997 роки навчався в Київському військовому ліцеї.

В жовтні 2020 року позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 в якому просив зарахувати до вислуги років час навчання в Київському військовому ліцеї.

Листом від 22.10.2020 року № 116/9/КУ/2/3495 дск особову справу позивача повернено без реалізації.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон).

Приписи абз. 4 ч. 1 ст. 24 Закону у редакції, яка була чинна на час вступу ОСОБА_1 до Київського військового ліцею, було визначено, що для допризовників, призовників і військовозобов`язаних початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом.

Разом з тим, вищенаведена редакція статті діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», згідно якого дана стаття була викладена в іншій редакції, яка вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі із днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Указані зміни набули чинності з 31.07.1999 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, на час звернення ОСОБА_1 із вимогою про перерахування йому строку військової служби, з урахуванням періоду навчання в Київському військовому ліцеї, норма права, яка визначала, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), не діяла.

Відповідно до Закону України «Про загальну середню освіту» ліцей (ліцей-інтернат) - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).

Положенням про військові ліцеї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 року № 490, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна створено на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Системний аналіз наведених нормативних приписів дає підстави для висновку про те, що період навчання ОСОБА_1 з 24.08.1994 року по 14.06.1997 року у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на військову службу і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

Приписами ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ч. 1 ст. 2 Закону передбачено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, а перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачених ст. 25 Закону.

Проте, зі змісту ст. 2 Закону у редакції, яка була чинна на час навчання ОСОБА_1 у ліцеї, вбачається, що нею було встановлено вичерпний перелік видів військової служби, до яких відносилась: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

У редакції даної статті, що була чинна на момент звернення Позивача до Відповідача, до видів військової служби відноситься: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Тобто, як станом на момент навчання ОСОБА_1 у Київському військовому ліцеї, так і на момент звернення останнього із заявою про перерахунок вислуги років, чинне законодавство такого виду військової служби, як навчання у ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою у переліку не передбачало.

Крім іншого, суд вважає за необхідне підкреслити, що положеннями ч. 1 ст. 2 Закону у редакції, чинній на час звернення Позивача до Відповідача, передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

При цьому, за правилами ст. 1 Закону №2232-ХІІ щодо визначення військовослужбовців та ст. 2 вказаного Закону, в редакції яка була чинною як на момент навчання ОСОБА_1 у військовому ліцеї, так і на момент звернення останнього із рапортом про перерахунок вислуги років, для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку, тоді як набір до військового ліцею здійснюється у віці 15-16 років, а тому Позивач на час навчання не міг набути статусу військовослужбовця.

За таких обставин суд дійшов висновку, що Київський військовий ліцей імені Івана Богуна є видом загальноосвітнього навчально-виховного закладу у системі військової освіти Міністерства оборони України, в якому ліцеїсти проходять підготовку до вступу у військові навчальні заклади, а тому ліцей, у якому навчався Позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону, у зв`язку з чим період його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ст. 2 Закону.

Аналогічну позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 року у справі № 825/1086/17.

Також питання про включення до загального військового стажу терміну навчання у суворівських (нахімовському) училищах, військових ліцеях та ліцеях із посиленою військово-фізичною підготовкою, неодноразово розглядалось Верховним Судом України, який у своїх рішеннях підкреслив, що навчання у таких закладах не слід вважати проходженням військової служби (справи № 21-41а11, № 21-129а11, № 21-358а11, №21-7а12, №21-107а13, №21-330а13).

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір".

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 139, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в особі начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили, відповідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.295, ст.297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3

Військова частина НОМЕР_1 , в особі начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України - адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 19,

Головуючий суддя Н.В. Потоцька

.