Справа № 360/1845/20
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року справа №360/1845/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Гайдар А.В.

Сіваченка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року в справі № 360/1845/20 (головуючий І інстанції Кисельова Є.О., повний текст рішення складено та підписано 08 липня 2020 року в м. Сєвєродонецьк) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльність щодо не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 та 2018 років; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 та 2018 років.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 06 вересня 2018 року; зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 06 вересня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що зі змісту частини 1 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що у вказаному Законі йдеться лише про «щорічні чергові оплачувані відпустки», а тому у частині 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якого за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону, йдеться про щорічну чергову оплачувану відпустку (яка відповідно до статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» складається з щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки). Тобто поліцейському, який звільняється зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за невикористану в році звільненні щорічну чергову оплачувану відпустку. До інших видів відпусток, які надаються поліцейському, що вказані у частині 2 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію», застосовуються норми законодавства про відпустки. Крім того, позивач з рапортом про надання йому додаткової відпустки за 2015, 2017 роки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не звертався. Крім того, судом не враховано, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.04.2016 р. (арк.спр.9,10,12).

Відповідно до витягу з наказу № 407 о/с від 04.09.2018 р. «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0122196), дільничного офіцера поліції сектору превенції Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п.7 (за власним бажанням), з 06.09.2018 р. з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 09 років 07 місяців 23 дні, у пільговому обчисленні: 07 років 07 місяців 09 днів, відрахувавши з грошового забезпечення кошти 14 діб щорічної чергової основної відпустки (арк.спр.24).

Відповідно до довідки Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області від 18.03.2020 р. № 2479/111/47-2020, позивач за період часу з 07.11.2015 р. по 06.09.2018 р. перебував у додаткових відпустках із збереженням грошового забезпечення як учасник бойових дій: з 01.12.2016 р. по 14.12.2016р.; з 10.05.2017 р. по 23.05.2017 р.. У 2015 році та 2018 році у додаткових відпустках із збереженням грошового забезпечення як учасник бойових дій не перебував (арк.спр.16).

Згідно довідки від 18.05.2020 р. № 378/14/22-2020 управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області, грошова компенсація за невикористані дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018 роки позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. З 01.12.2016 р. по 14.12.2016 р. та з 10.05.2017 р. по 23.05.2017 р. позивачу була надана додаткова відпустка як учаснику бойових дій (арк.спр.31).

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 та 2018 роки.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" 504/96-ВР (далі Закон N504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки (серед іншого): основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" N 3551-XII (далі Закон N 3551-XII) учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 2 ст. 92 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Пунктом 10 статті 93 цього ж Закону встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

За приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України від 06.04.2016р. № 260, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 р. за №669/28799 (далі - Порядок № 260) за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що указані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ. Положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Колегія суддів вважає правомірним врахування судом першої інстанції висновків, викладених в рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Колегія суддів зазначає, що будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018 роки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що не звернення позивача з рапортами про надання йому відпустки за спірний період та не зазначення кількості днів відпустки в наказі про звільнення, не позбавляє права позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому доводи апеляційної скарги колегією суддів не прийнято до уваги.

За приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні цієї справи судом апеляційної інстанції враховані останні правові позиції щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, викладені Верховним Судом у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року в справі №360/1845/20 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року в справі №360/1845/20 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 11 березня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 11 березня 2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко