Справа № 300/316/21
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2021 р. справа № 300/316/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 13.11.2020 призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням до страхового стажу позивача періоду здійснення догляду за інвалідом І групи матір`ю - ОСОБА_2 , 1920 року народження, з 13.07.1987 по 18.05.1997 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в порушення норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» протиправно відмовлено позивачу у зарахуванні до страхового стажу оскарженого періоду здійснення догляду за інвалідом І групи - матір`ю ОСОБА_2 з 13.07.1987 по 18.05.1997 та, як наслідок, відмовлено у призначенні пенсії за віком. При цьому, як зазначає позивач, до заяви про призначення пенсії за віком нею було надано пенсійне посвідчення ОСОБА_2 та довідки Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади. Відповідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_2 13.07.1987 призначено пенсію по І групі інвалідності довічно. Довідками Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади від 16.07.2020 за №271 та від 29.12.2020 за №564 підтверджується, що ОСОБА_1 здійснювала постійний догляд матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда І групи в період з 13.07.1987 по 18.05.1997. Таким чином, позивач вважає, що відповідач безпідставно не врахував до стажу роботи період догляду за матір`ю - ОСОБА_2 , інвалідом І групи.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 02.03.2021. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 43-50). Просила суд в задоволенні позову відмовити та зазначила, що згідно з наданими до сервісного центру документами, страховий стаж ОСОБА_1 становить 24 роки 5 місяців, а тому право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при наявному страховому стажі 24 роки 5 місяців позивач набуде у віці 63 роки. Крім того, представник відповідача вказує, що до трудової книжки вносяться записи про час догляду за інвалідом першої групи або дитиною-інвалідом віком до 16-ти років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, у тому числі за перестарілим, який досяг 80-річного віку. Не підтвердження статусу особи з інвалідністю 1-ої групи, статусу дитини-інваліда чи статусу пенсіонера, який за медичним висновком потребує стороннього догляду, виключає можливість зарахування періоду догляду за ними до стажу роботи. За таких обставин, під час застосування пункту «є» статті 56 Закону №1788-ХІІ слід виходити з того, що сам по собі догляд за пенсіонером, незалежно від його віку, за відсутності висновку медичного закладу про потребу в сторонньому догляді, не може бути підставою для зарахування періодів такого догляду до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком. При цьому, час догляду встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів). Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних. Оскільки, особа, за якою здійснювався догляд, а саме - ОСОБА_2 , на сьогоднішній день підтвердити факт догляду за нею не може у зв`язку з її смертю - 18.05.1997, то акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду не може бути складеним. Тому немає підстав зарахувати період догляду за інвалідом І групи з 13.07.1987 до 18.05.1997 до страхового стажу для призначення пенсії за віком. Зазначені обставини, на думку представника відповідача, доводять правомірність відмови в призначенні пенсії позивачу.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

13.11.2020 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька с. Надорожна Тлумацького району Івано-Франківської області звернулася до відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) м. Тлумач Головного управління із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV) (а.с. 11).

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянуто заяву позивача від 13.11.2020 та додані до неї документи і прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 20.11.2020 за №2817 (а.с. 7-8).

30.12.2020 позивач звернулася з письмовою заявою щодо зарахування до страхового стажу періоду догляду за своєю матір`ю - ОСОБА_2 , особою з інвалідністю І групи (а.с. 26).

Відповідачем листом №240-25/Є-02/8-0900/21 від 21.01.2021 повідомлено причини незарахування до страхового стажу періоду догляду за особою з інвалідністю, а саме вказано, що оскільки, особа, за якою здійснювався догляд померла, вирішення даного питання можливе тільки в судовому порядку (а.с. 9).

Вважаючи таку відмову відповідача щодо незарахування стажу та, як наслідок, не призначення пенсії позивачу, ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до положень частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років

Тобто, починаючи з 01.01.2020 право на призначення на пенсію за віком мають особи за наявності необхідного стажу - не менше 27 років.

При цьому, приписами частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено також, що до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 59 років 6 місяців - які народилися з 01.10.1960 по 31.03.1961.

Як свідчать матеріали справи, позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 35), тобто на момент подачі нею до відповідача заяви про призначення пенсії - ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 виповнилося 59 років 6 місяців та, відповідно, вона набула права на призначення пенсії за віком, за умови наявності страхового стажу 27 років.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до пункту «ж» статті 3 Закону №1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, а саме особи, які здійснюють догляд за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

За змістом пункту «є» частини 3 статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за, висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Крім того, пунктом 9 статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, серед інших, непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 (далі - Порядок №637), час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (для осіб похилого віку і дітей з інвалідністю). Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних. Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи. Документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження або паспорт чи довідка житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації) та інші.

Суд встановив, що позивачем до органів Пенсійного фонду було надано, зокрема:

- копію пенсійного посвідчення матері - ОСОБА_2 (а.с. 27);

- копію свідоцтва про народження (а.с. 28);

- довідки Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади від 16.07.2020 за №271 та від 29.12.2020 за №564 (а.с. 29, 30).

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_2 призначена пенсія по інвалідності як інваліду І групи. Таким чином, дане пенсійне посвідчення підтверджує факт перебування на інвалідності ОСОБА_2 - матері ОСОБА_1 .

Крім того, факт перебування на інвалідності ОСОБА_2 - матері ОСОБА_1 підтверджується довідками Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади від 16.07.2020 за №271 та від 29.12.2020 за №564, в яких вказано, що ОСОБА_1 здійснювала постійний догляд за матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідом І групи, в період з 13.07.1987 по 18.05.1997. Даний факт підтверджено показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, суд констатує про помилковість доводів відповідача про неможливість складення акту обстеження фактичних обставин здійснення догляду, оскільки, як вказує представник відповідача у відзиві, такий акт складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, в тому числі, організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Як уже встановлено судом, відповідачу були надані довідки Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади від 16.07.2020 за №271 та від 29.12.2020 за №564, які є підставою для складення акту обстеження фактичних обставин здійснення догляду.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач сам же погоджується із фактом здійснення позивачем догляду за ОСОБА_2 у спірний період, про що вказує на сторінці 6 відзиву. Так, відповідач зазначає, що покази свідків підтверджують здійснення позивачем догляду за ОСОБА_2 у спірний період.

При цьому, відповідач в порушення норм законодавства, посилається на необхідності підтвердження інвалідності виключно актом огляду медико-соціальної експертної комісії. Однак, як уже судом вказано вище, пункт 10 Порядку №637 не встановлює єдиного документа для підтвердження інвалідності, а визначає, що такими документами, що підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.

В даному випадку позивач надала пенсійному органу пенсійне посвідчення та довідки Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади від 16.07.2020 за №271 та від 29.12.2020 за №564.

Також суд констатує про те, що відповідач помилково порівнює особи інваліда I групи та пенсіонера, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Так, аналіз в сукупності пункту «є» частини 3 статті 56 Закону №1788-XII, пункту 9 статті 11 Закону №1058-ІV пункту 10 Порядку №637 дає підстави для висновку, що є три категорії осіб, догляд за якими дає право на зарахування його до стажу роботи. Це:

- інвалід I групи;

- дитина-інвалід віком до 16 років;

- пенсіонер, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Тобто, обов`язкове підтвердження необхідності постійного стороннього догляду виникає у випадку, якщо догляд здійснюється за пенсіонером.

У випадку з інвалідом I групи та дитиною-інвалідом віком до 16 років таку необхідність для догляду підтверджувати висновком медичного закладу не потрібно, адже сам факт, серед іншого, інвалідності І групи підтверджує необхідність обов`язкового догляду. Так, згідно пункту 27 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за №1317, підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Таким чином, особа з I групою інвалідності - це особа, яка повністю втратила працездатність і вимагає постійного стороннього догляду, а тому підтверджувати необхідність догляду за такою особою висновком медичного закладу непотрібно, оскільки в такому випадку необхідне тільки підтвердження факту перебування особи на інвалідності. Успірних правовідносинах, як уже встановлено судом, інвалідність І групи матері позивача підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 .

Щодо посилань відповідача на постанови апеляційних адміністративних судів, суд зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції не є обов`язковими для застосування. Так, згідно частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, як слідує із постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №580/3253/19 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі №640/11206/20, предметом спору було незарахування до стажу позивача період догляду за пенсіонером, а в межах адміністративної справи №300/316/21 предметом спору є незарахування до стажу позивача періоду догляду за інвалідом І групи, тобто правовідносини у справах не є подібними.

Суд констатує, що позивачка надала всі необхідні документи, які підтверджують факт догляду за особою з інвалідністю I групи, а тому період догляду за ОСОБА_2 , 1920 року народження, з 13.07.1987 по 18.05.1997 слід зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 .

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Тому відповідачу слід повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з врахуванням висновків суду про необхідність зарахування спірного періоду роботи до спеціального стажу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Частинами 1-2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи,суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду здійснення нею догляду за інвалідом І групи - матір`ю ОСОБА_2 , 1920 року народження, з 13.07.1987 по 18.05.1997 є неправомірними, не відповідають критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а позовні вимоги є частково обґрунтованими та, як наслідок, позов таким що підлягає до часткового задоволення.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 630,60 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) у призначенні пенсії за віком.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20.11.2020 за №2817 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) від 13.11.2020 про призначення пенсії за віком із врахуванням висновків суду в частині зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду здійснення догляду за інвалідом І групи - матір`ю ОСОБА_2 , 1920 року народження, з 13.07.1987 по 18.05.1997.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) частину сплаченого ним судового збору в розмірі 630 (шістсот тридцять) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного судуабо через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.