Справа № 300/3552/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3552/20 пров. № А/857/2558/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року про повернення позовної заяви (суддя Борщовський Т.І., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача, а саме невиплати у день звільнення грошової компенсації вартості за неотримане майно; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації вартості за неотримане майно) за період з 27.11.2018 по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.04.2019 терміном 150 днів із розрахунку 287,67 грн. в день у сумі 43150,50 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що початок перебігу строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні слід обчислювати з 26.04.2019, оскільки 26.04.2019 відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача лише 33378, 44 грн, хоча належна до виплати сума за неотримане речове майно становить 34515,74 грн, що підтверджується довідкою №231 від 27.11.2018. Тобто, 26.04.2019 не є днем фактичного розрахунку, і тому з цієї дати не міг розпочатися перебіг строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідач процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації вартості за неотримане майно) за період з 27.11.2018 по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.04.2019 терміном 150 днів із розрахунку 287,67 грн. в день у сумі 43150,50 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам КАС України щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом.

На виконання вказаної ухвали від 09.12.2020 позивач подав заяву, в якій зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Також зазначив, що відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Ухвалою суду першої інстанції від 29.12.2020 визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з позовом військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, та повернуто позовну заяву позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Питання залишення позовної заяви без руху та повернення позову врегульовані процесуальним законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вимоги, що пред`являються до змісту позовної заяви чітко визначені статтею 160 КАС України.

Відповідно до частини першої, другої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Таким чином, якщо позивач не дотримав якоїсь із вимог до позовної заяви і відсутність певної інформації не дає можливості вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі та виконати обов`язок з повідомлення про це осіб, які беруть участь у справі, суддя залишає позовну заяву без руху і пропонує позивачеві виправити виявлені недоліки.

Згідно із пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Приймаючи оскаржувану ухвалу від 29.12.2020 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку, тому дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення частини другої статті 233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду бере до уваги висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012.

У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. При цьому, юридично значимими обставинами в межах спірних правовідносин є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.09.2018 №21-РС ОСОБА_1 , старшого механіка 3 технічно-експлуатаційної частини інженерно-авіаційної служби 1 авіаційної ескадрильї, звільнено у запас за підпунктом «к» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

На підставі цього ж наказу ОСОБА_1 27.11.2018 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення, й направлено до Івано-Франківського МВК для зарахування на військовий облік. Згідно з довідкою № 84 про вартість речового забезпечення, що належить до видачі мол. сержанту ОСОБА_1 сума грошової компенсації становить 34515, 74 грн (а.с.59).

Як вбачається з матеріалів справи, грошова компенсація за неотримане речове майно перерахована на картковий рахунок позивача 26.04.2019 у розмірі 33378, 14 грн (а.с.25). Тобто, 26.04.2019 відповідач лише частково виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, розмір недоплати становить 1137, 60 грн.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про дату виплати позивачу повної суми грошової компенсації за неотримане речове майно.

Таким чином, 26.04.2019 не є днем фактичного розрахунку з позивачем, оскільки відповідач не в повній мірі виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом слід обчислювати з 26.04.2019 є помилковим та таким, що суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів.

Колегія суддів звертає увагу, що Конституційним Судом України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 зазначено, що аналіз законодавчих норм свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначених обставин та висновків Конституційного Суду України, Верховного Суду суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого допустив порушення норм процесуального права, обмеживши позивача права доступу до суду.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, а тому підстави для повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху відсутні.

Наведена правова позиція узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 560/2835/19.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно із частиною третьою статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ч.3 ст.243, ст. 310, 315, 320, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу №300/3552/20 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 11 березня 2021 року