Справа № 440/1489/20
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2021 р. Справа № 440/1489/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року (суддя С.С. Сич, м. Полтава) по справі № 440/1489/20

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення повного розрахунку, тобто з 14 червня 2019 року по 26 грудня 2019 року;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 26 грудня 2019 року в сумі 170395 грн. 13 коп..

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби 14.06.2019 ОСОБА_1 не було виплачено всі належні йому суми, зокрема, 18.06.2019 на рахунок позивача надійшли кошти в сумі 66446 грн. 11 коп., а 26.12.2019 на рахунок позивача надійшли кошти компенсації за неотримане речове майно при звільненні в сумі 4816 грн. 84 коп. Позивач вважає, що Полтавським ОВК була допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення повного розрахунку з 14 червня 2019 року по 26 грудня 2019 року, яку позивач розрахував в сумі 170395 грн. 13 коп.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 по справі № 440/1489/20 адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Полтавського обласного військового комісаріату (ідентифікаційний код 07851296, вул. Шевченка, 78-А, м. Полтава, 36039) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 28864 грн. 08 коп.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 28864 грн. 08 коп. (двадцять вісім тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні вісім копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 по справі № 440/1489/20 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем пропущено, встановлений положеннями КАС України, строк звернення до суду із зазначеним позовом. Вказує, що вимога позивача про стягнення заробітку є безпідставною, оскільки компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця. Зазначає, що закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення. Вказує, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Позивач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 01.11.2016 по 14.06.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується витягом з послужного списку підполковника ОСОБА_1 (а.с. 72-73).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 14.06.2019 року № 97 підполковника ОСОБА_1 , заступника військового комісара з територіальної оборони Козельщинського районного військового комісаріату Полтавської області оперативного командування "Північ" Збройних Сил України, звільненого з військової служби у запас наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_5 " від 01.06.2019 року № 125 відповідно до підпункту "б" (за станом здоров`я) п. 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" вирішено вважати таким, що справи та посаду здав. Виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 14.06.2019 (а.с. 52).

Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 становить 4816 грн. 84 коп. (а.с. 52), що позивачем не оспорюється.

Розрахунок відповідачем з ОСОБА_1 проведено 11.06.2019 в розмірі 18609 грн. 33 коп. (а.с. 54).

Також платіжним дорученням №1752 від 14.06.2019 відповідачем перераховано позивачу кошти в розмірі 66446 грн. 11 коп. (а.с. 75), які надійшли на картковий рахунок позивача 18.06.2019 (а.с. 54).

Платіжним дорученням №3692 від 20.12.2019 відповідачем перераховано позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 4816 грн. 84 коп. (а.с. 77), яка надійшла на картковий рахунок позивача 26.12.2019, що підтверджується випискою банку по надходженням по картці ОСОБА_1 (а.с. 53).

09.01.2020 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення розрахунку 26.12.2019 (а.с. 24).

Полтавський ОВК листом від 23.01.2020 року № 2/37 повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік. Грошова компенсація за речове майно була виплачена по надходженню коштів. У зв`язку з цим у задоволенні звернення ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення розрахунку 26.12.2019 у зв`язку з затримкою виплати належних ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відмовлено (а.с. 56).

Не погодившись бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення повного розрахунку з 14 червня 2019 року по 26 грудня 2019 року в сумі 170395 грн. 13 коп., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: з 14 червня 2019 року по 26 грудня 2019 року.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17), постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року (справа №480/3105/19).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена судовою палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.

Як зазначалося вище, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 відповідачем проведено 20.12.2019 (платіжним дорученням №3692 від 20.12.2019 відповідач перерахував позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 4816 грн. 84 коп. (а.с. 77), тобто 20.12.2019 позивачу виплачено кошти в сумі 4816 грн. 84 коп., які з незалежних від відповідача причин надійшли на картковий рахунок позивача 26.12.2019 (а.с. 53)), проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 16.03.2020 (згідно відбитку штемпелю на конверті, в якому направлено адміністративний позов до суду), тобто з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено будь-яких обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Отже, у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень зі спливом значного періоду часу, позивачем мають бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку. Тобто, тягар доказування, в цьому випадку, покладається саме на позивача.

Разом з тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки причинам пропуску строку на звернення позивачем до суду з даним позовом та не вмотивовано висновку про наявність підстав для поновлення цього строку.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з ч.ч.3, 4 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За приписами ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 по справі № 440/1489/20, а адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, ч.4 ст.229, п. 8 ч.1 ст. 240, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 по справі № 440/1489/20 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді В.Б. Русанова Л.В. Любчич