Справа № 826/17523/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
09 березня 2021 року м. Київ№ 826/17523/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,
розглянувши у письмовому провадженні клопотання третьої особи-1 про закриття провадження в адміністративній справі
за позовомПриватного акціонерного товариства «Покровський завод технологічного обладнання»
доМіністерства оборони України
треті особи:1) Військова частина НОМЕР_1 ,
2) Квартирно-експлуатаційний відділ м. Луганська
провизнання протиправними дій, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Красноармійський завод технологічного обладнання», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Покровський завод технологічного обладнання» (далі по тексту позивач, ПрАТ «Покровський завод технологічного обладнання»), звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач, МОУ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Військова частина НОМЕР_1 (далі по тексту третя особа 1, ВЧ НОМЕР_1 ), Квартирно-експлуатаційний відділ м. Луганська (далі по тексту третя особа 2, КЕВ м. Луганська), в якому просило визнати протиправними дії відповідача щодо розміщення на території майнового комплексу позивача військової частини незаконним, стягнути з відповідача на користь позивача збитки у розмірі 1 375 578,68 грн, з яких суму збитків, спричинених внаслідок пошкодження та викрадення майна у розмірі 711 764,24 грн, суму орендної плати за землю в розмірі 226 354,61 грн, суму податку на нерухоме майно в розмірі 6 311,33 грн, суму використаної електроенергії в розмірі 431 148,50 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 , яка є структурною одиницею відповідача протиправно захоплено приватний майновий комплекс позивача за адресою АДРЕСА_1 , позивача змушено підписати договір оренди майнового комплексу та у подальшому військова частина польова пошта НОМЕР_2 , яка є структурною одиницею відповідача, після закінчення дії договору не виконала покладені на нього обов`язки зі сплати податків, витрат на електроенергію та суми збитків, спричинених внаслідок пошкодження та викрадення майна.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/17523/16 та призначено судовий розгляд справи, залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору військову частину польову пошту НОМЕР_2 , КЕВ м. Луганська.

Позивачем подано письмові пояснення щодо підсудності даної справи адміністративному суду, в яких зазначено, що МОУ є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України; оскільки предметом спору є визнання незаконними дій МОУ щодо розміщення на території майнового комплексу позивача військової частини, цей спір є публічно-правовим.

Відповідачем подано заперечення на позовну заяву, в яких зазначено про правомірність вчинених дій військовою частиною шляхом укладення договору оренди майнового комплексу, яким підтверджено узгодженість дій в межах спірних відносин; доводи про відшкодування збитків позивачу є необґрунтованими, оскільки акт приймання-передачі з оренди майнового комплексу позивача підписаний військовою частиною із зауваженнями, відповідно до яких військова частина не погоджується із зазначеною позивачем сумою відшкодування.

Третьою особою-1 подано клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що ця справа не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

КЕВ м. Луганськ подано заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що третя особа-2 не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки про законність знаходження військової частини на території майнового комплексу позивача свідчить укладений між позивачем та військовою частиною договір оренди приватного майнового комплексу, договору про відшкодування витрат за спожиту електроенергію, розв`язання яких не відноситься до компетенції адміністративного суду, а розглядається в межах господарського законодавства. Крім того, позивачем порушено строк звернення до суду.

Позивачем подано письмові пояснення, в яких зазначено, що ця справа підсудна адміністративному суду, оскільки предметом спору є дії МОУ щодо розміщення та тривалого перебування на території майнового комплексу позивача військової частини та, як наслідок, стягнення спричиненої шкоди; надано пояснення стосовно подання позову в межах строку, встановленого положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо підсудності цієї справи адміністративному суду, суд виходив з того, що позивачем дотримано строки звернення до суду, визначені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діяла на час звернення до суду, оскільки дії відповідача підпадають під ознаки триваючих, а тому підстави для залишення його без розгляду відсутні.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 11 жовтня 2017 року №7339 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2017 року визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду судової справи №826/17523/16 та вказану справу 18 жовтня 2017 року передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року адміністративну справу №826/17523/16 прийнято до провадження та призначено попереднє судове засідання, зобов`язано позивача надати до суду всі наявні документи та пояснення, які, на думку позивача, мають значення для розгляду даної справи, крім тих, що вже наявні в матеріалах справи.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України шляхом викладення його в новій редакції.

Пунктом 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У підготовчому судовому засіданні 12 лютого 2018 року судом за клопотанням позивача замінено Приватне акціонерне товариство «Красноармійський завод технологічного обладнання», правонаступником якого є ПрАТ «Покровський завод технологічного обладнання».

29 березня 2018 року судом постановлена ухвала про закінчення підготовчого провадження і призначено справу до судового розгляду.

При вирішенні питання щодо складу суду, яким має розглядатись ця адміністративна справа, судом враховано таке.

Згідно частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 05 грудня 2017 року відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, відсутність визначення складу колегії суддів, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про розгляд справи одноособово, про що складено відповідний протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2018 року.

У судовому засіданні 19 квітня 2018 року здійснено процесуальну заміну правонаступником військової частини польової пошти НОМЕР_2 на ВЧ НОМЕР_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити, відмовивши у задоволенні клопотань про залишення позову без розгляду та про закриття провадження у справі.

Представники відповідача і третьої особи-1 проти позову заперечили. Представник третьої особи-1 окремо наголосив на наявності підстав для закриття провадження у цій справі.

На підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані третьою особою 1 клопотання про закриття провадження у справі та надані сторонами пояснення, документи та матеріали, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно змісту позовної заяви, предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача збитків, завданих третьою особою-1 в рамках укладеного між позивачем та третіми особами договору оренди майнового комплексу позивача.

Відповідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом першим частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Поряд з цим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Помилковим є застосування статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Таким чином, на вирішення адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

Разом з тим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і відповідно не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо розміщення на території майнового комплексу позивача військової частини, наслідком чого є завдання позивачу збитків, спричинених внаслідок пошкодження майна, орендної плати за землю, податку на нерухоме майно та відшкодування електроенергії. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує на протиправні дії військової частини із розміщення на території майнового комплексу позивача, підписання під тиском договору оренди майнового комплексу та, як наслідок, примусової передачі майнового комплексу у користування військової частини; після закінчення терміну дії договору військовою частиною не передано вказаний майновий комплекс позивачу у встановленому умовами договору порядку, наслідком чого є завдання позивачу збитків, спричинених внаслідок пошкодження майна, орендної плати за землю, податку на нерухоме майно та відшкодування електроенергії.

В той же час матеріалами справи підтверджено, що між позивачем (орендодавець), військовою частиною польовою поштою НОМЕР_2 , правонаступником якої є ВЧ НОМЕР_1 (користувач) та КЕВ м. Луганська (орендар), укладено договір оренди приватного майнового комплексу ПрАТ «Красноармійський завод технологічного обладнання» від 07 жовтня 2015 року №99, за умовами якого у порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець передає користувачу у строкове платне користування, а користувач приймає майновий комплекс ПрАТ «Красноармійський завод технологічного обладнання», а саме: нову будівлю Адміністративно-побутового корпусу площею 1562,4 кв.м. та стару будівлю Адміністративно-побутового комплексу площею 756,4 кв.м, частину матеріального складу площею 300,9 кв.м., будівлю котельної площею 1104,5 кв.м., будівлю прохідної площею 38 кв.м., автостоянка, система водо забезпечення, система енергозабезпечення, внутрішні дороги, внутизаводські ж/д шляхи, загорожу території заводу, майданно-сантехнічні мережі, майданні мережі радіофіксації, площадні мережі електрозабезпечення, площадні слаботрумові мережі, протипожежну водойму площею 100 куб.м., структуровану кабельну систему, частину кисневого цеху площею 226,4 кв.м. (далі об`єкти) для розміщення особового складу військової частини, що розташовані за адресою: м. Красноармійськ, вул. Дніпропетровська, 32 Донецької області за актом прийому-передачі №1, за яке орендар зобовязується здійснити орендну плату та відшкодування комунальних послуг. в оренду не передаються заводські цехи з під`їзними шляхами до них, а саме: механічний цех, цех металоконструкцій, ливарний цех, склад відділу постачання, частина кисневого цеху з розташованим в них майном. Умовами договору позивачу та автотранспорту позивача забезпечується право безперешкодного проходу на територію підприємства для здійснення господарської діяльності та забезпечення збереження виробничих запасів, товарно-матеріальних цінностей, готової продукції, обладнання. Передача-приймання об`єктів здійснюється тристоронньою комісією, яка формується сторонами з їх уповноважених представників на підставі відповідного акта приймання-передачі. Витрати щодо споживання електричної енергії та оплата комунальних платежів покладається на орендаря у повному обсязі. Строк дії цього договору розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами з 02 липня 2015 року та дії до 31 грудня 2015 року.

Актом приймання-передачі оренди майнового комплексу від 07 жовтня 2015 року користувачу передано майновий комплекс ПрАТ «Красноармійський завод технологічного обладнання» відповідно до вказаного договору; актом приймання-передачі (додаток №3 до договору) на відповідальне зберігання військовій частині передано товарно-матеріальні цінності згідно з переліком.

Додатковою угодою №1 від 30 грудня 2015 року до договору оренди приватного майнового комплексу ПрАТ «Красноармійський завод технологічного обладнання» від 07 жовтня 2015 року №99 строк дії договору продовжено до 30 квітня 2016 року.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів оскарження вказаного договору, його розірвання, визнання нечинним, припиненим тощо.

Тобто, з наведеного вбачається, що первісним у цьому позові є не тільки чинність укладеного між позивачем та третіми особами договору оренди, а і неналежне, на переконання виконання його умов, що у подальшому призвело до порушення прав позивача, які, на думку ПрАТ «Поктровський» виразилися у завданні позивачу збитків, спричинених внаслідок пошкодження майна, орендної плати за землю, податку на нерухоме майно та відшкодування електроенергії.

Тобто, в межах спірних відносин між позивачем та МОУ не виникло відносин влади та підпорядкування, у яких відповідач виконував би владно-управлінську функцію стосовно позивача, а відтак даний спір не підпадає під ознаки публічно-правового спору.

З огляду на викладене суд вважає, що спір у справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а з огляду на суб`єктний склад сторін має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

З огляду на зазначене та враховуючи характер спірних правовідносин, який є у залежності від суб`єктного складу сторін господарсько-правовим і не має ознак публічно-правового спору в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що цей спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а отже про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

У частині другій статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з частиною другою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідного клопотання до суду не надходило.

Керуючись положеннями статей 3, 238, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Клопотання Військова частина НОМЕР_1 про закриття провадження задовольнити.

2. Закрити провадження у адміністративній справі №826/17523/16 за позовом Приватного акціонерного товариства «Покровський завод технологічного обладнання» до Міністерства оборони України , треті особи Військова частина НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційний відділ м. Луганська про визнання протиправними дій, стягнення коштів.

3. Попередити позивача, що повторне звернення з тими самими вимогами до адміністративного суду не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції повністю або частково протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська