Справа № 400/4337/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4337/19
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Скрипченка В.О., Косцова І.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (старе найменування Військової частини НОМЕР_2 ) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення 27.02.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

05.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (нове найменування в/частини НОМЕР_1 ), Державна казначейська служба України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати йому в повному обсязі одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- стягнути з відповідача на його користь не отриману одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, яка становить 32 975,26 грн.;

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щомісячна додаткова грошова допомога є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні. Позивач зазначив, що відповідачем не виплачено йому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка складає 32 975,26 грн. та вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у розрахунку та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати розмір одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби та здійснити виплату суми перерахунку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 30.03.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року та прийняти нове, яким залишити позов без розгляду або відмовити у задоволенні позовних вимог.

10.04.2020 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку із несплатою апелянтом судового збору.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач капітан 3 рангу ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

07.12.2016 року наказом командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_3 №369 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Цим же наказом також було прийнято рішення і про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги по звільненню відповідно до Постанови КМУ від 17.07.1992р. №393 за 15 календарних років у розмірі 54 958,72 грн.

17.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що борг військової частини з виплати одноразової допомоги при звільненні складає 32 975,26 грн. та просив виплатити належну йому одноразову грошову допомогу.

Однак, 15.01.2019 року відповідач своїм листом №633/3557 надав відповідь, в якій зазначив, які саме види грошового забезпечення враховано при нарахуванні позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та зауважив, що щомісячна додаткова грошова винагорода не була включена до загального розрахунку на підставі п.38.6 наказу Міністра оборони України від 11.06.2008р. №260.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та відповідно, з неправомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А як передбачено ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано, зокрема, але не виключно, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, «Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом МО України від 07.06.2018р. №260, зареєстр. в МЮ України 26.06.2018р. за №745/32197), Постановою КМУ від 22.09.2010р. №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни безпосередньо здійснюється Законом України 25.03.1992р. №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, відповідно до положень ч.2 ст.2 Закону № 2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Як слідує зі змісту ст.40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Конституцією України та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

Як визначено у ст.ст.1,2 вказаного Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

А згідно із ч.ч.1,2 ст.9 цього ж Закону №2011-XII (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до приписів п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

А у відповідності до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Так, судами обох інстанцій з матеріалів справи встановлено та фактично не заперечується сторонами, що позивача було звільнено з військової служби на підставі п.«б» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) та на момент звільнення його календарна вислуга років складає 15 років, а відтак, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), позивач дійсно набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, як вже зазначалося вище, ця щомісячна додаткова грошова винагорода встановлена Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Так, як визначено пп.2 п.1 Постанови КМУ №889 (в редакції, чинній на час виключення позивача за списків військової частини), Уряд установив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Однак, з наявного у справі витягу з наказу командира Військової частини польової пошти НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 07.12.2016р. №369 та відповіді Військової частини НОМЕР_2 від 15.11.2019р. №633/3557 вбачається, що додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому Постановою КМУ від 22.09.2010р. №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, позивачу фактично включено не було.

В свою чергу, відповідно до ч.4 ст.9 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини) визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Як вже вказувалося вище, порядок та умови виплати грошового забезпечення, в тому числі, одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Збройних Сил України, безпосередньо визначає «Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом МО України від 11.06.2008р. №260), а саме розділ ХХХVIIІ Інструкції.

Так, зі змісту приписів п.п.38.1,38.6 розділу ХХХVIIІ вказаної Інструкції №260 вбачається, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (п.38.1); військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у п.п.38.1,38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються, зокрема, звільненим з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) (п.38.6).

Однак, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, в свою чергу, щодо застосування відповідачем вказаних пунктів Інструкції №260, при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби без врахування додаткової грошової винагороди, вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом п.9.1 розділу IX вказаної Інструкції №260 (в редакції, чинній на час виключення позивача за списків військової частини), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у т.ч. у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом 2-х місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Таким чином, вказана вище Інструкція №260 фактично встановлює поняття грошового забезпечення із включенням інших, ніж визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2,3 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

При цьому, слід зазначити, що ч.4 ст.9 Закону України №2011-ХІІ, Міністру оборони України надано повноваження лише тільки визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінено лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які фактично звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Одночасно необхідно зауважити, що вказані вище висновки суду повністю узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.08.2019 року у справі №802/955/17-а.

Крім того, аналогічна правова позиція міститься також і у постановах Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №826/11679/17, від 31.07.2019р. у справі №826/3398/17, від 08.08.2019р. у справі №802/955/17-а та від 19.09.2019р. у справі №826/14564/17.

Таким чином, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, при розгляді даної справи враховує, що у постанові Верховного Суду від 08.08.2019р. у справі №802/955/17-а зазначається наступне: «…Колегія суддів ураховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06.02.2019р. у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

Згідно з ч.ч.2,3 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять 4 (чотири) види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

33. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

34. Оскільки останні 24 місяці перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови №889, нараховувалась і фактично виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

35. При касаційному розгляді також враховано і висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 16.05.2019р. у справі №826/11679/17…».

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, має враховуватись судом висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти (в даному випадку п.38.6 Інструкції №260), які звужують поняття грошового забезпечення та не узгоджуються з вимогами вказаного Закону №2011-ХІІ.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з наявної в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_4 про грошове забезпечення від 13.05.2017 року № 447, позивач останні 24 місяці перед звільненням (з грудня 2014 року по листопад 2016 року) отримував спірну додаткову грошову винагороду, яка нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, що, в свою чергу, свідчить про її «систематичний», а не «одноразовий» характер.

Отже, за таких обставин, дана щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшла до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що відповідач, в даному випадку, протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, та в подальшому незаконно відмовив позивачу у її донарахуванні та виплаті.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки у відповідача при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби були відсутні правові підстави для не включення у її розрахунок щомісячної додаткової грошової винагороди, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дій, які виразилися у відмові у донарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, дійсно підлягає задоволенню.

Що ж стосується іншої позовної вимоги щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік, яка становить 32 975,26 грн., то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також колегія суддів звертає увагу і на гарантоване ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий засіб (спосіб), що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.).

Разом з тим, нарахування суми грошового забезпечення належить до компетенції відповідача, а тому вимога про стягнення недоотриманої одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в розмірі 32 975,26 грн., не підлягає задоволенню.

Що ж до інших тверджень апелянта про те, що ОСОБА_1 нібито пропущено строк на звернення до суду із позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати йому в повному обсязі одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, то судова колегія зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.1,3 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В той же час, за приписами ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, враховуючи той факт, що грошове забезпечення позивача є його заробітною платою, строк звернення позивача до суду не обмежений будь-яким строком, а тому судова колегія вважає безпідставними твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із даним спірним позовом.

До того ж, ще слід вказати й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11.03.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

І.П. Косцова