Справа № 380/3076/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року справа №380/3076/20

зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушика Д.-Й.М.,

представника позивача Дмитришин М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8, в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Ухвалою від 27.04.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

22.05.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

23.06.2020 до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову.

25.06.2020 суд відмовив у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 08.07.2020 суд залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області.

27.07.2020 до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

31.08.2020 до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 05.10.2020 суд вирішив допитати свідка ОСОБА_2 .

Ухвалою від 05.10.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

28.10.2020 до суду надійшла заява про долучення доказів понесених витрат на професійну правову допомогу.

У судовому засіданні 28.10.2020 суд допитав свідка ОСОБА_2

11.11.2020 до суду надійшло заперечення на заяву про долучення доказів понесених витрат на професійну правову допомогу.

У судовому засіданні 17.02.2021 суд допитав свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно дійшов висновку про порушення позивачем законодавства про працю в частині використання найманої праці робітників без укладення трудового договору. Позивач зазначає, що особа на ім`я ОСОБА_2 йому невідома та ніколи не виконувала трудових функцій в належному йому магазині. ОСОБА_2 з 01.11.2019 працює продавцем у магазині, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час проведення перевірки ОСОБА_2 була працевлаштована позивачем та виконувала трудові функції. Відтак, висновок відповідача про виконання вказаною особою трудових осіб без укладення трудового договору є безпідставними.

22.05.2020 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечила. Відзив обґрунтований тим, що 10.12.2019 за результатами фактичної перевірки ГУ ДПС у Львівській області у приміщенні магазину ФОП ОСОБА_1 за виконанням трудової функції (торгівля алкогольними напоями і тютюновими виробами) виявлено особу, яка представилась як ОСОБА_2 . Вказана особа пояснила, що трудовий договір з нею не укладено, оскільки вона лише час від часу допомагає позивачу. Також у приміщенні торгівлю продуктами харчування здійснювала продавець ОСОБА_2 , яка відповідно до її ж пояснень, працює у вказаному магазині з 01.10.2019, однак повідомлення про прийняття вказаного працівника на роботу подане лише 30.10.2019. На підставі викладених фактичних обставин відповідач дійшов висновку про порушення позивачем частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яке полягає в допуску осіб до роботи без укладення трудового договору.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, подала до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що перевірка магазину ( АДРЕСА_3 ), належного позивачу, проведена відповідно до вимог законодавства. У вказаному магазині за виконанням трудової функції сфотографовано особу, яка представилась ОСОБА_2 та повідомила інспектору, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що збігається з податковою адресою позивача. Вказаний факт, на думку третьої особи, ставить під сумнів твердження позивача про те, що він не знає особу, зображену на фотографії. Крім того, у письмових поясненнях ОСОБА_2 чітко зазначено, що датою початку її роботи у магазині позивача є 01.10.2019, а не 01.11.2019, як стверджує позивач.

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач не надіслав позивачу у встановленому законом порядку копії оскарженої постанови. Про її існування позивач дізнався з листа державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 04.03.2020 №10944 та матеріалів виконавчого провадження №61464168.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав. Просила суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання. Проте, подав до суду клопотання про відкладення судового засідання, у задоволенні якого суд відмовив.

Третя особа явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання. Клопотань про розгляд справи без участі представника до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.10.2018.

10.12.2019 Головним управлінням ДПС у Львівській області відповідно до наказу від 06.12.2019 №2721 та направлень від 09.12.2019 №№4472, 4473 проведена фактична перевірка з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) магазину ( АДРЕСА_3 ) за результатами якої складено акт від 17.12.2019 №715/33.7-03/ .

Як вбачається з акта відмови від підпису від 10.12.2019 №437 продавець ОСОБА_2 від підпису акта перевірки відмовилась.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог частини 1, 3 статті 24 КЗпП України в частині допуску до виконання трудової функції працівників без укладення трудового договору.

На підставі акта від 17.12.2019 №715/33.7-03/ відповідач прийняв постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.01.2020 №715/33.7-03/ (далі - оскаржена постанова), якою на підставі абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України наклав на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 250380,00 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Правові та організаційні засади, основні принципи контролю за додержанням законодавства про працю визначаються Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV.

Згідно з частиною першою статті 12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Відповідно до статті 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

У частині першій статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509).

Пунктом 2 Порядку №509 передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим вказаного пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю

Відповідно до пункту 3 Порядку №509 справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 вказаного Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 вказаного Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

24.12.2019 відповідач надіслав на адресу позивача повідомлення про одержання копії документів від 20.12.2019 №412/1/11-39, в якому зазначив про отримання матеріалів від Головного управління ДПС у Львівській області, а саме копії акта від 17.12.2019 №715/33.7-03/ , що підтверджується листом Головного управління Держпраці у Львівській області та квитанцією АТ "Укрпошта" щодо рекомендованого поштового відправлення №490.

З наведеного вбачається, що відповідач виконав свій обов`язок щодо повідомлення позивача про отримання від Головного управління ДПС у Львівській області копії акта від 17.12.2019 №715/33.7-03/ , передбачений пунктом 3 Порядку №509, що підтверджується копією квитанції про відправку рекомендованого поштового відправлення (а.с.169).

Суд звертає увагу на те, що Порядком №509 не передбачено обов`язку відповідача встановлювати факт отримання позивачем належним чином відправленого акта перевірки від 17.12.2019 №715/33.7-03/ , а тому доводи позивача в цій частині суд відхиляє.

Суд також звертає увагу на те, що неотримання позивачем повідомлення про отримання копії акта не перешкоджає прийняттю відповідачем оскарженої постанови та не впливає на її правомірність.

Суд відхиляє аргументи позивача про прийняття оскарженої постанови без його участі, оскільки така прийнята у відповідності до п.2 Порядку №509, в якому зазначено, що отримання відповідного акта фактичної перевірки є підставою для накладення штрафу. Крім цього, вказаний Порядок не передбачає повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Суд зазначає, що перевірка з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) магазину (Львівська обл., м.Дрогобич, вул.Грушевського, 44) проводилась інспекторами Головного управління ДПС у Львівській області.

Порядок проведення перевірок органами ДПС України регламентується Податковим кодексом України.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з пунктом 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 вказаного Кодексу (пункт 80.5 статті 80 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 80.7 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Згідно зі статею 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Як вбачається з акта від 17.12.2019 №715/33.7-03/ фактична перевірка з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) магазину ( АДРЕСА_3 ) проведена в присутності продавця ОСОБА_2 . До початку перевірки працівники Головного управління ДПС у Львівській області представили продавцю службові посвідчення та копію наказу про проведення фактичної перевірки. Проте, ОСОБА_2 відмовилась від підписання направлення на перевірку, про що працівниками Головного управління ДПС у Львівській області складено відповідний акт (а.с. 96).

Суд звертає увагу позивача на те, що в межах цього спору ним не заявлено позовних вимог щодо визнання протиправними дій посадових осіб Головного управління ДПС у Львівській області під час проведення фактичної перевірки, а тому такі не входять до предмету доказування у цій справі.

Відповідно до пункту 4 Порядку №509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 вказаного Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Суд встановив що оскаржена постанова надіслана позивачу 21.01.2020, що підтверджується фіскальним чеком (а.с. 171). Разом з цим, необхідно зазначити, що момент отримання позивачем оскарженої постанови не впливає на її правомірність, а має значення лише для початку перебігу строку звернення до суду. Тому, доводи позивача про порушення відповідачем порядку скерування оскарженої постанови суд також відхиляє.

Надаючи правову оцінку постанові відповідача про накладення штрафу від 21.01.2020 №715/33.7-03/ суд встановив наступне.

Відповідач прийняв оскаржену постанову на підставі акта 17.12.2019 №715/33.7-03/ , в якому встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в порушення вимог частин 1,3 статті 24 КЗпП України допустив до роботи працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому всупереч статті 29 КЗпП України ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при організованому наборі працівників та при укладенні контракту.

Відповідно до частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статею 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Суд встановив, що 10.12.2019 Головним управлінням ДПС у Львівській області відповідно до наказу від 06.12.2019 №2721 та направлень від 09.12.2019 №№4472, 4473 проведена фактична перевірка з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) магазину ( АДРЕСА_3 ) за результатами якої складено акт від 17.12.2019 №715/33.7-03/ .

Під час фактичної перевірки інспекторами Головного управління ДПС у Львівській області у приміщенні магазину ФОП ОСОБА_1 за виконанням трудової функції (торгівля алкогольними напоями і тютюновими виробами) виявлено особу, яка представилась як ОСОБА_2 . Вказана особа пояснила, що трудовий договір з нею не укладено, оскільки вона лише час від часу допомагає позивачу.

У матеріалах справи наявна світлокопія фотографії ОСОБА_2 за виконанням трудової функції у магазині (Львівська обл., м.Дрогобич, вул.Грушевського, 44).

Допитані в судовому засіданні 17.02.2021 свідки головний державний ревізор-інспектор ОСОБА_3 та старший державний ревізор-інспектор ОСОБА_4 , які проводили фактичну перевірку, підтвердили висновки, викладені у відповідному акті перевірки в цій частині.

Суд також враховує і те, що акт відмови від підпису від 10.12.2019 №437 складений про те, що саме продавець ОСОБА_2 відмовилась від підписання направлень на фактичну перевірку.

Суд критично оцінює твердження позивача про те, що він не знайомий з вказаною особою, оскільки з її пояснень, наданих під час перевірки, вона допомагає в магазині, хоча офіційно в ньому не працює, та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що збігається з податковою адресою позивача.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач допустив до роботи працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскаржена ним постанова Головного управління Держпраці у Львівській області від 21.01.2020 №715/33.7-03/ про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в частині штрафу на суму 125190 грн. є правомірною.

Щодо фактичного допуску до роботи іншого працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору суд встановив таке.

Відповідно до наказу (розпорядження) ФОП ОСОБА_1 №10 від 31.10.2019 про прийняття на роботу ОСОБА_2 прийнята на роботу з 01.11.2019 на посаду продавець продовольчих товарів за основним місцем праці. 31.10.2019 позивач направив до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття ОСОБА_2 на роботу з 01.11.2019.

Згідно з поясненнями, наданими інспектору Головного управління ДПС у Львівській області під час проведення перевірки, ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_1 з 01.10.2019.

Допитана у судовому засіданні 28.10.2020 свідок ОСОБА_2 вказану інформацію спростувала, пояснила, що під час надання вказаних пояснень вона розхвилювалась і помилково вказала датою початку роботи в магазині позивача 01.10.2019, тоді як насправді вона приступила до роботи 01.11.2019.

Відповідно до трудового договору №5 від 01.11.2019 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, ОСОБА_2 зобов`язується виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів, а ФОП ОСОБА_1 зобов`язується оплачувати її працю.

Суд встановив, що на момент проведення перевірки ОСОБА_2 була працевлаштована у позивача, що підтверджується копією трудового договору №5 від 01.11.2019, наказу про прийняття на роботу від 31.10.2019 №10 та повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31.10.2019.

Крім вказаного, в ході проведення перевірки інспектори не встановлювали дату початку трудової діяльності ОСОБА_2 у позивача, не мали в своєму розпорядженні будь-яких інших належних та достатніх доказів, які б дозволяли встановити фактичні обставини щодо працевлаштування вказаної особи.

Враховуючи те, що суд встановив відсутність порушення позивачем ст. 24 Кодексу законів про працю України при оформленні відносин з ОСОБА_2 , тобто відсутність факту допуску працівника до роботи без належного оформлення трудових договорів на момент проведення перевірки, тому підстави для застосування штрафу, передбаченого абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, в цій частині відсутні.

У зв`язку з вказаним, винесена постанова відповідача від 21.01.2020 №715/33.7-03/ є протиправною, а тому підлягає скасуванню в частині накладення штрафу на суму 125190 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що позивач (клієнт) уклав з адвокатським об`єднанням "Лемеха та партнери" договір про надання правової допомоги від 24.03.2020 №1306, згідно з умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання через своїх учасників, надавати правовому допомогу, представляти та/або захищати права клієнта.

Відповідно до додатку №1 до вказаного договору вартість 1 години роботи адвоката становить 1000грн, завдаток - 12000грн.

Згідно з актом виконаних робіт №1 від 22.10.2020 сторони погодили вартість наданих адвокатським об`єднання послуг у розмірі 12000грн. Позивач провів оплату відповідно до вказаного акта у розмірі 12000грн, що підтверджується меморіальним ордером №2431686SВ від 16.04.2020

Відповідно до детального опису виконуваних робіт в рамках надання правової допомоги позивачу надавались такі послуги:

- юридичний аналіз наданих клієнтом матеріалів - 2 год;

- підготовка адвокатського запиту - 1 год;

- підготовка позовної заяви - 4 год;

- підготовка заяви про забезпечення позову - 2 год;

- участь в підготовчих засіданням - 0,5год;

- правовий аналіз відзиву, підготовка відповіді на нього - 2,5 год.

Представник відповідача подав до суду заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначає про неспівмірність розміру витрат на правову допомогу зі складністю справи.

Суд повторно зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої вказаної статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що витрати на підготовку процесуальних документів та витрати, пов`язані з участю представника позивача у підготовчих засіданнях, на загальну суму 12000 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та є явно завищеними.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України, а також у зв`язку із частковим задоволенням позову.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 12000 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на нескладність справи, недоведеність її значення для позивача та обсяг наданих послуг, часткове задоволення позову, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача повинен становити 3000грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції у сумі 3000грн. підлягають розподілу шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, з огляду на подані докази понесених витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 1251,95 грн, сплачений відповідно до квитанції №39 від 10.04.2020.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 в частині накладення штрафу на суму 125190 (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. Міцкевича, 8 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 1251 (одна тисяча двісті п`ятдесят одна) грн. 95 коп.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. Міцкевича, 8 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 10 березня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик