Справа № 580/4391/20
Суддя: А.В. Руденко
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення без розгляду позовної заяви в частині позовних вимог

22 лютого 2021 року Справа № 580/4391/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Руденко А.В.,

за участю:

секретаря Дубихвіст В.В.,

представника відповідача Шевченко Т.П. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду клопотання відповідача Управління Служби безпеки України в Черкаській області про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд,-

встановив:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Управління служби безпеки в Черкаській області, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 377 187,84 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що останнім днем проходження служби було 06.10.2017, проте відповідачем здійснено фактичний розрахунок при звільненні, а саме: виплачено грошові компенсації за неотримане речове майно, невикористані календарні дні основної відпустки та дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на загальну суму 47 033,61 грн зі значним порушенням нормативно визначених строків. Вважає, що має законні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Управління Служби безпеки України в Черкаській області подало клопотання про залишення позову без розгляду, у якому зазначило, що позивач пропустив місячний строк для звернення з позовом до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, оскільки про умови проведення з ним розрахунку при звільненні та нараховані виплати, а саме: грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та за неотримане речове майно, був обізнаний під час бесіди перед звільненням, яка була проведена 14.08.2017. Отже про порушення свого права позивач дізнався з дня, наступного після звільнення зі служби, а саме: 07.10.2017.

Остання виплата при здійсненні остаточного розрахунку нарахованих при звільненні сум проведена 29.10.2019.

Про непроведення виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу було відомо в травні 2020 року, що засвідчується копією його заяви від 14.05.2020; з позовом про компенсацію позивач звернувся до суду 03.07.2020.

З огляду на вказане просить залишити позовну заяву без розгляду на підставі статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав заявлене клопотання.

Позивач подав до суду письмове заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду, у якому зазначив, що проведення остаточного фактичного розрахунку при звільненні здійснено лише після виплати компенсації за календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а саме: 28.09.2020, тому місячний строк для звернення до суду не є пропущеним.

Розглянувши клопотання про залишення позову без розгляду суд встановив, що в період часу з 15.09.2008 по 06.10.2017 позивач ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні Служби безпеки України у Черкаській області.

Наказом Служби безпеки України від 15.09.2017 №1091-ОС позивач звільнений з військової служби.

Наказом начальника Управління Служби безпеки України від 06.10.2017 №103-ОС позивач виключений зі списків особового складу.

13.10.2017 позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки у сумі 4463,24 грн.( платіжне доручення №1506).

13.12.2017 позивачу була виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно у сумі 14998,93 грн (платіжне доручення №1899);

29.10.2019 позивачу була виплачена індексація грошової компенсації за речове майно у сумі 13083,76 грн, донарахована за результатами аудиту фінансово-господарської діяльності (платіжне доручення №1850).

14.05.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані 42 календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Листом від 27.05.2020 №73/16/К-193/14 відповідач повідомив позивача про те, що з огляду на відсутність правового регулювання зазначеної виплати до набрання чинності судовим рішенням у зразковій справі підстави до виплати компенсації військовослужбовцям, звільненим з військової служби у минулі роки, відсутні.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 в адміністративній справі №580/2452/20 позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій задоволено повністю.

На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 у справі №580/2452/20 відповідач нарахував позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у сумі 14419,71 грн та здійснив виплату за платіжним дорученням №1399 від 28.09.2020.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

З матеріалів справ вбачається, що предметом спору в даній справі є стягнення з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби.

Відтак, оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення КАС України, як норма спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, останнім днем проходження позивача військової служби було 06.10.2017 року.

При цьому, належні позивачу виплати при звільненні було здійснено:

1) грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки - 13.10.2017 року;

2) грошової компенсації за неотримане речове майно - 13.12.2017 року;

3) індексації грошової компенсації за неотримане речове майно 29.10.2019;

4) грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій - 28.09.2020 року.

Суд зазначає, що виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та грошової компенсації за неотримане речове майно були передбачені наказом про виключення позивача зі списків особового складу від 06.10.2017 №103-ОС.

Враховуючи, що остання виплата за грошовими компенсаціями, передбаченими наказом від 06.10.2017 №103-ОС здійснена 29.10.2019, а позивач звернувся з позовом до суду 08.10.2020, тобто майже через рік, місячний строк звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України, збіг.

Проте виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій здійснена 28.09.2020 року, тому місячний строк звернення до суду позивачем дотриманий.

Суд не погоджується з доводами позивача про триваюче правопорушення щодо виплати належних позивачу компенсацій з огляду на таке.

У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 року від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд вказав, що аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У вищевказаному рішенні, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Суд враховує, що грошова компенсація календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій не була передбачена наказом від 06.10.2017 №103-ОС і спору щодо її виплати між позивачем та відповідачем не існувало до звернення позивача із заявою 14.05.2020, тобто в той час, коли строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за іншими виплатами збіг.

На думку суду вказане свідчить, що порушення не є триваючим, тому строк для звернення до суду у даній справі слід визначати окремо для кожного з двох порушень.

Згідно частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та грошової компенсації за неотримане речове майно. Позивач не подав клопотання про поновлення пропущеного строку та у запереченні не вказав, з яких причин строк пропустив. Отже позовна заява в цій частині підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. 122, 123, 240, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ухвалив:

Клопотання Управління Служби безпеки України в Черкаській області задовольнити частково.

Залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та грошової компенсації за неотримане речове майно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 5 березня 2021 року.

Головуючий А.В. Руденко