Справа № 120/6619/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 березня 2021 р. Справа № 120/6619/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду, з адміністративним позовом, під час розгляду якого уточнила позовні вимоги, до Державної судової адміністрації України; третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України, у якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо нездійснення у період з 01 січня 2017 року по 01 травня 2019 року нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік»;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2017 року по 01 травня 2019 року виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом судді апеляційного суду 1.1, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 01 січня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у розмірі 35200,00 грн. з коефіцієнтом 1.1; на 01 січня 2018 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», у розмірі 40953,00 грн. з коефіцієнтом 1.1, та на 01 січня 2019 року у розмірі 45903 грн. з коефіцієнтом 1.1 з вирахуванням раніше проведених виплат за цей період;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України 840,80 грн., на відшкодування судового збору.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року її обрано безстроково суддею апеляційного суду Вінницької області.

Рішенням Вищої ради правосуддя за №1253/0/15-19 від 23 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови ліквідаційної комісії від 02 травня 2019 року виведено зі штату суддів Апеляційного суду Вінницької області суддю ОСОБА_1 , 03 травня 2019 року звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018, позивач звернулася до Вінницького апеляційного суду із заявою, в якій просила надати їй довідку про розрахунок суддівської винагороди.

Листом Вінницького апеляційного суду № 01-28/141/2020 від 14 серпня 2020 року позивачу надано розрахункові листи за 2017, 2018, 2019 роки та розрахунок стажу судді.

Із наданих листів позивачу стало відомо, що суддівська винагорода виплачувалася із врахуванням розрахункової величини 1600грн.

Однак, позивач не погоджується із таким розміром розрахунку посадового окладу, а тому звернулася до суду.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 263 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

07.12.2020 року представником Державної казначейської служби України подано відзив на адміністративний позов. У відзиві зазначено, що Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Також вказує, що довідку про розрахунок виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 видана Вінницьким апеляційним судом.

Зазначає, що Державна казначейська служба України (далі ДКСУ) не є органом, де позивач проходив відповідну службу. ДКСУ не здійснювала нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, питання щодо нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу не входить до її компетенції.

ДКСУ не перебувала в жодних правовідносинах із позивачем та своїми діями не порушувала законних прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

ДКСУ не є розпорядником коштів Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 23.12.2020 року клопотання позивача задоволено. Замінено відповідача Державну казначейську службу України на належного відповідача Державну судову адміністрацію України. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державну казначейську службу України.

12.02.2021 року Державна судова адміністрація України (далі -ДСА України) подала відзив, у якому вказала, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом № 1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.

Таким чином, з прийняттям Закону № 1774-VІІІ зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Крім того, вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за законами № 2453-VІ та № 1402-VІІІ є однаковим, тому і розрахункова величина повинна бути однаковою. Інший підхід буде мати ознаки дискримінації та не буде відповідати меті, закладеній в Законі № 1402-VІІІ - збільшення суддівської винагороди суддям, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.

ДСА України вважає, що нараховуючи і виплачуючи позивачу суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року з 01.01.2017 Апеляційний суд Вінницької області діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією і законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів. Закон № 1774-VIII Конституційним Судом України не переглядався на предмет його конституційності. Тобто, на час розгляду цієї справи вказані положення Закону № 1774-ХІІІ є чинними, неконституційними у встановленому законодавством порядку не визнавалися.

Отже, Апеляційний суд Вінницької області у спірних правовідносинах за період з 01.01.2017 по 01.05.2019 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією і законами України.

Позивач не перебував у трудових відносинах з ДСА України, а тому у ДСА України відсутні зобов`язання перед позивачем щодо нарахування та виплати суддівської винагороди.

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.02.2021 року позивач подала заперечення на відзив Державної судової адміністрації України, у якому просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши інші докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року ОСОБА_1 обрано безстроково суддею Апеляційного суду Вінницької області.

Згідно із наказом голови Апеляційного суду Вінницької області позивач приступила до виконання обов`язків з 21 березня 2002 року.

Рішенням ВККС України від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, встановлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап - складання іспиту, другий - дослідження досьє та проведення співбесіди.

За результатами кваліфікаційного оцінювання від 26 березня 2019 року суддя ОСОБА_1 набрала 618,6 балів, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року № 9901/214/19 - визнано протиправним та скасовано рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 березня 2019 року № 61/ко-19 в частині визнання судді апеляційного суду Вінницької області ОСОБА_1 такою, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих судів та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 618, 6 балів, та визнана такою, що не відповідає займаній посаді.

27 березня 2019 року позивач звернулась із заявою до Вищої ради правосуддя із заявою про звільнення у відставку.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 1253/0/15-19 від 23.04.2019 позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області від 02.05.2019 року позивача виведено зі штату Апеляційного суду Вінницької області, 03.05.2019 року звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

11.08.2020 року позивач звернулася до Вінницького апеляційного суду з заявою про видачу довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму.

Листом Вінницького апеляційного суду № 01-28/141/2020 від 14 серпня 2020 року позивача надано розрахункові листи за 2017, 2018, 2019 роки та розрахунок стажу судді.

Із наданих листів позивачу стало відомо, що суддівська винагорода виплачувалася із врахуванням розрахункової величини 1600грн..

Позивач не погоджується із таким розрахунком посадового окладу та вважає, що такий має обчислюватися відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: посадовий оклад судді апеляційного суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1.1, а тому позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частинами другою та третьою статті 129 Закону № 2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат).

Законом № 192-VIІІ було викладено в новій редакції Закон № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч.4 статті 133 Закону посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: 1) судді апеляційного суду - 1,1.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат судді Верховного Суду.

Водночас Законом № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону № 1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн.

Статтями 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1762 грн, а розмір мінімальної заробітної плати 3723 грн.

Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18 20, сторінка 132 з наступними змінами).

Згідно із частиною першою статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як уже зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

06 грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат».

Водночас, як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку із цим у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Тож унаслідок прийняття Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.

Однак, як уже зазначалося, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Законом № 1402-VIIІ у редакції Закону № 1774-VIII (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Як свідчить зміст Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.

Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.

З прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.

Положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

За наведеного правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.

Така позиція узгоджується з правовим висновком у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі № 200/9195/19-а (Провадження № 11-120заі20) та суд не вбачає підстав для іншого висновку.

На переконання суду, розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів № 2453-VI та № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.

Унаслідок уведених Законом № 1774-VIII змін була змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також для обчислення інших платежів та санкцій.

За приписами вимог п. 4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Державна судова адміністрація України (, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Державна казначейська служба України ( , вул.. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601)

Повне судове рішення складено та підписано суддею 04.03.2021 року.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна