Справа № 420/7940/20
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7940/20
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

Дата і місце ухвалення 28.10.2020р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Південний перевалочний комплекс до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И В:

19.08.2020 року товариство з обмеженою відповідальністю Південний перевалочний комплекс звернулось до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції в Одеській області про визнання протиправним та скасування припису №18/14 від 19.02.2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна екологічна інспекція в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт посилався на те, що за результатом державного нагляду (контролю) було встановлено порушення ТОВ "Південний перевалочний комплекс" вимог Закону України "Про охорону атмосферного повітря", що виразилось у провадженні господарської діяльності при використанні джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без наявності дозволів.

Апелянт посилався на те, що викиди забруднюючих речовин стаціонарними джерелами, відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", можуть здійснюватись лише після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання.

Відповідач вважає, що виходячи з положень ст.ст. 1, 5, 7 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" та правового аналізу поняття "стаціонарне джерело забруднення атмосферного повітря" за сукупністю родових ознак (технологічних процесів) до описаних в акті об`єктів, останні підпадають під визначення "стаціонарне джерело забруднення атмосферного повітря". На думку апелянта, характеристика об`єктів - основних засобів позивача пояснює процесу утворення викиду як факту правопорушення - забруднення в атмосферу. З аналізу технологічних процесів устаткування, що введене в дію і забезпечує господарську діяльність ТОВ "Південний перевалочний комплекс", вбачається використання вказаних джерел утворення викидів забруднюючих речовин (суспендованих твердих частинок, викиди пароподібних та газоподібних неорганічних сполук), на які у встановленому порядку затверджено нормативи граничнодопустимих викидів та вимоги до обмеження викидів здійснюються на підставі умов, визначених спеціальним дозволом.

З огляду на зазначене апелянт вважає, що бункери вигрузки автомобілів, бункери загрузки вагонів, бункери перегрузки автомобілів, бункерна яма вигрузки вантажу самосвалами, гараж для ремонту автомобілів, котельня, яка працює на твердому паливі (пелетах), механічні майстерні, пункт приймання масла, нафтобаза, є джерелами, які здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Відповідач наголошував, що товариством не надано актів опломбування вказаних об`єктів, не надано наказів про виведення з експлуатації, описані вище об`єкти перебувають на балансовому рахунку позивача, на якого, як на суб`єкта права власності покладено обов`язок використовувати з моменту набуття такого права вказані джерела виключно за наявності спеціального дозвіл, в силу вимог ст. 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря".

У зв`язку з вказаним апелянт вважає, що пункт 1 припису № 18/14 від 19.02.2020 року є законним та обґрунтованим.

Також апелянт зазначив, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік.

В апеляційній скарзі зазначено, що нездійснення інспекторами інструментально-лабораторних досліджень не спростовує факт встановленого перевіркою порушення, що полягає у відсутності дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Також Державна екологічна інспекція посилалась на те, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 3 Закону України "Про оцінку впливу на довкілля", оскільки ТОВ "Південний перевалочний комплекс" здійснює зберігання продуктів переробки викопного палива об`ємом 15 куб. м і більше на АЗС, воно повинно було забезпечити підготовку звіту про оцінку впливу на довкілля та отримати висновок з оцінки впливу на довкілля.

Враховуючи викладене апелянт вважає, що припис № 18/14 від 19.02.2020 року, яким позивача зобов`язано усунути порушення вимог чинного законодавства, виявлені під час проведення перевірки, є правомірним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

З огляду на зазначене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про задоволення позовних вимог.

ТОВ "Південний перевалочний комплекс" подало до П`ятого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому висловило незгоду з доводами, викладеними апелянтом в обґрунтування поданої апеляційної скарги.

Так, позивач зазначив, що Державна екологічна інспекція в Одеській області, в обґрунтування прийняття оскаржуваного припису, посилалась на те, що при проведенні перевірки з об`єктів (обладнання), вказаних в акті перевірки, здійснювались викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Однак, товариство наполягає на тому, що жодний з вказаних об`єктів не використовувався в господарській діяльності (не працював) та був порожнім. зазначає, що в акті перевірки від 18.02.2020 року не вказано, які речовини надходять в атмосферне повітря внаслідок роботи цих об`єктів, чи є такі речовини забруднюючими, в яких обсягах здійснюються викиди забруднюючих речовин, не визначено тим та хімічний склад забруднюючої речовини та не встановлено чи працювали зазначені об`єкти взагалі. Іншими доказами вказані обставини не підтверджено.

В свою чергу, товариством надано належні докази у підтвердження своїх доводів щодо того, що вказані об`єкти не використовувались у господарській діяльності, а отже не здійснювали викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Що стосується висновку контролюючого органу про обов`язок товариства заповнювати статистичну звітність за формою 2-ТП (повітря), позивач зазначив, що Правила технічної експлуатації установок очистки газу розповсюджуються на суб`єктів господарювання, які розміщують, проектують, будують, реконструюють, технічно переозброюють, експлуатують ГОУ (установки очистки газу). З огляду на те, що в переліку обладнання, що визначено в акті перевірки, не має установок очистки газу, ТОВ "Південний перевалочний комплекс" не є суб`єктом, на якого розповсюджуються вимоги вказаних Правил. Крім того, на думку позивача, вказані Правила не містять вимог щодо заповнення (подання) статистичної звітності за формою 2 ТП (повітря).

Що стосується п. 3 припису, яким зобов`язано товариство підготувати звіт про оцінку впливу на довкілля та отримати висновок з оцінки впливу на довкілля на поверхневе зберігання продуктів переробки викопного палива об`ємом 15 кубічних метрів і більше на АЗС для власного автотранспорту та сільськогосподарської техніки, позивач зазначив, що виявлені під час перевірки ємності були порожніми та не використовувались у господарській діяльності товариства, у підтвердження чого суду були надані оборотно-сальдові відомості по субрахунку 203 "палива" за період з 06.02.2017 року по 13.10.2020 року, відповідно до яких паливо у вигляді дизеля або бензину підприємством не закуповувалось та не відпускалось.

На думку позивача, згідно із п. 4 ч. 3 ст. 3 Закону України "Про оцінку впливу на довкілля", оцінка впливу на довкілля є обов`язковим у процесі поверхневого та підземного зберігання викопного палива чи продуктів їх переробки, а тому для встановлення факту вказаного порушення підлягає з`ясуванню, чи є ТОВ "Південний перевалочний комплекс" суб`єктом, на якого розповсюджується вимоги зазначеного вище Закону та чи здійснювалось зберігання палива на час проведення перевірки. Товариство вважає, що оцінка впливу на довкілля під час поверхневого та підземного зберігання викопного палива чи продуктів переробки є обов`язковою для суб`єктів енергетичної промисловості, до яких ТОВ "Південний перевалочний комплекс" не відноситься за видами діяльності. Крім того, оцінці впливу на довкілля підлягає саме зберігання (поверхневе та підземне) викопного палива чи продуктів їх переробки, а в даному випадку відповідачем не доведено факт зберігання ТОВ "Південний перевалочний комплекс".

З огляду на зазначене позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 року здійснено заміну відповідача (апелянта) по справі Державної екологічної інспекції в Одеській області на процесуального правонаступника - Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 12.02.2020 року по 18.02.2020 року посадовими особами Державної екологічної інспекції в Одеській області проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства ТОВ «Південний перевалочний комплекс», за результатом якого складено акт від 18 лютого 2020 року №22/14.

В акті перевірки відображено висновки посадових осіб контролюючого органу про порушення ТОВ «Південний перевалочний комплекс» вимог природоохоронного законодавства, а саме:

1. ст. ст. 10, 11, 13 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» - провадження господарської діяльності при використанні джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а саме: 2 бункери вигрузки автомобілів з під`ємника; 3 бункери вигрузки вагонів; 2 бункери вигрузки вагонів; 2 бункери перегрузки на автомобілі; 1 бункерна яма вигрузки вантажу самосвалами; гараж для ремонту ватажних автомобілів; котельна, яка працює на твердому паливі (пелетах); механічні майстерні; пункт приймання масла; нафтобаза (по суті - автозаправна станція), що складається з ємностей - 2 шт по 17 м3 та ємностей на 24 м3; норії: 175 я (28 м) пункт приймання; відцентрована ковшова стрічкова НЦ КП 175/30 Q-175 т/ч Н=30 м - 2 шт;

2. ст. ст. 10, 11, 13 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» - статистична звітність за формою 2 ТП (повітря) не заповнюється;

3. п. 4 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» - виявлено нафтобазу (по суті - автозаправну станцію) для власного автотранспорту ТОВ «Південний перевалочний комплекс», який складається із наземних металевих ємностей - 2 шт. по 17 м3 та ємності на 24 м3 (1 шт.) та паливо роздавальної колонки. В акті зазначено, що позивачем не підготовлено звіт про оцінку впливу на довкілля та не отримано висновок з оцінки впливу на довкілля на поверхневе зберігання продуктів переробки викопного палива об`ємом 15 кубічних метрів на АЗС для власного автотранспорту та сільськогосподарської техніки, що розташована за адресою: 68610, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Аеродромне шоссе, 2 ж.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем 19 лютого 2020 року винесено припис №18/14, відповідно до якого ТОВ «Південний перевалочний комплекс» зобов`язано:

1) отримати дозволи на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а саме на: 2 бункери вигрузки автомоблів з підє`мника; 3 бункери вигрузки вагонів; 2 бункери вигрузки вагонів; 2 бункери перегрузки на автомобілі; 1 бункерну яму вигрузки вантажу самосвалами; гараж для ремонту вантажних автомобілів; котельну, яка працює на твердому паливі (пелетах); механічні майстерні; пункт приймання масла; нафтобазу (по суті - автозаправну станцію), що складається з ємностей - 2 шт. по 17 м3 та ємностей на 24 м3; норії: 175 я (28 м) пункт приймання; відцентрована ковшова стрічкова НЦ КП 175/30 Q-175 т/ч Н=30 м - 2 шт.;

2) заповнювати статистичну звітність за формою 2-ТП (повітря);

3) підготувати звіт про оцінку впливу на довкілля та отримати висновок з оцінки впливу на довкілля на поверхневе зберігання продуктів переробки викопного палива об`ємом 15 кубічних метрів на АЗС для власного автотранспорту та сільськогосподарської техніки.

Не погоджуючись з вказаним приписом, ТОВ "Південний перевалочний комплекс" оскаржило його до суду першої інстанції, посилаючись на його протиправність.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припис №18/14 від 19.02.2020 року є протиправним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції посилався на те, що в акті позапланового заходу №22/14 від 18 лютого 2020 року не вказано і жодним доказом при розгляді справи не підтверджено, які речовини надходять в атмосферне повітря внаслідок роботи вказаних в акті об`єктів, чи є такі речовини забруднюючими, в яких обсягах здійснюються викиди забруднюючих речовин, не визначено тип та хімічний склад забруднюючої речовини.

Судом встановлено, що більшість типів обладнання, що визначені в Акті перевірки та оскаржуваному Приписі, а саме всі бункери відвантаження та навантаження, гараж, механічні майстерні, ємності для масла об`ємом 17 та 24 м. куб., норії відсутні у Переліку типів устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин, затверджених Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 16.08.2004 року №317.

Також судом не встановлено обов`язку товариства здійснювати заповнення статистичної звітності за формою 2 ТП (повітря).

Що стосується п. 3 оскаржуваного висновку, суд першої інстанції вказував на те, що в акті перевірки не конкретизується, які саме паливно-мастильні матеріали та в яких об`ємах знаходились у виявлених відповідачем в металевих ємностях нафтобази. Також, відповідачем до суду не надано доказів зберігання у вказаних ємностях саме викопного палива чи продуктів його переробки (рідкого чи газоподібного), як і не доведено факт використання такого палива в господарській діяльності позивача, як на час проведення перевірки так і в інші періоди.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність і цього пункту оскаржуваного припису.

Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища".

Згідно ст. 34 цього Закону завдання контролю у галузі охорони навколишнього природного середовища полягають у забезпеченні додержання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища всіма державними органами, підприємствами, установами та організаціями, незалежно від форм власності і підпорядкування, а також громадянами.

Статтею 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Згідно Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 р. № 275, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Правові і організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони атмосферного повітря визначає Закону України "Про охорону атмосферного повітря".

Відповідно до статті 10 цього Закону, підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані:

здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо;

вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів;

забезпечувати безперебійну ефективну роботу і підтримання у справному стані споруд, устаткування та апаратури для очищення викидів і зменшення рівнів впливу фізичних та біологічних факторів;

здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік;

заздалегідь розробляти спеціальні заходи щодо охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру і вживати заходів для ліквідації причин, наслідків забруднення атмосферного повітря;

забезпечувати здійснення інструментально-лабораторних вимірювань параметрів викидів забруднюючих речовин стаціонарних і пересувних джерел та ефективності роботи газоочисних установок;

забезпечувати розроблення методик виконання вимірювань, що враховують специфічні умови викиду забруднюючих речовин;

використовувати метрологічно атестовані методики виконання вимірювань і повірені засоби вимірювальної техніки для визначення параметрів газопилового потоку і концентрацій забруднюючих речовин в атмосферному повітрі та викидах стаціонарних і пересувних джерел;

здійснювати контроль за проектуванням, будівництвом і експлуатацією споруд, устаткування та апаратури для очищення газопилового потоку від забруднюючих речовин і зниження впливу фізичних та біологічних факторів, оснащення їх засобами вимірювальної техніки, необхідними для постійного контролю за ефективністю очищення, дотриманням нормативів гранично допустимих викидів забруднюючих речовин і рівнів впливу фізичних та біологічних факторів та інших вимог законодавства в галузі охорони атмосферного повітря;

своєчасно і в повному обсязі сплачувати екологічний податок.

Статтею 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" встановлено, що для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік забруднюючих речовин переглядається Кабінетом Міністрів України не менше одного разу на п`ять років за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання зобов`язані вживати необхідних заходів для запобігання та недопущення перевищення встановлених санітарними нормами рівнів впливу фізичних та біологічних факторів на середовище життєдіяльності людини.

Відповідно до частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи № 302 від 13 березня 2002 р., який встановлює єдиний механізм проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Згідно вказаного Порядку дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам - підприємцям (далі - суб`єкт господарювання) експлуатувати об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну.

Зі змісту пункту 4 Порядку №302 вбачається, що для отримання дозволу суб`єкт господарювання, зокрема, проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання.

Методичні вказівки по змісту та оформленню необхідних документів для створення звіту по інвентаризації викидів забруднюючих речовин, які утворюються на підприємстві з урахуванням технологічного процесу та його особливостей визначені Інструкцією про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 10.02.1995 №7, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.03.1995 за №61/597 (далі також - Інструкція №7, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 1.14.4 Інструкції № 7 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), джерело забруднення атмосфери - об`єкт, з якого поширюється забруднююча речовина.

Підпунктом 1.14.5 пункту 1.14 Інструкції №7 визначено, що стаціонарне джерело забруднення атмосфери - це підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1780 затверджено Порядок розроблення та затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

В свою чергу, Міністерством охорони навколишнього природного середовища України 16.08.2004 року видано наказ № 317, яким затверджено Перелік типів устаткування для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

До переліку типів устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел віднесено, зокрема, теплосилові установки, номінальна теплова потужність яких перевищує 50 МВт; нафтопереробне та газопереробне устаткування; коксові печі; устаткування (установки) для газифікації та зрідження вугілля; котельні; устаткування (установки) для помолу вугілля і установки для виробництва вуглехімічних продуктів і твердого бездимного палива.

В свою чергу, визначені в акті бункери вигрузки автомоблів з під`ємника; бункери вигрузки вагонів; бункери вигрузки вагонів; бункери перегрузки на автомобілі; бункерна яма вигрузки вантажу самохвалами; гараж для ремонта вантажних автомобілів; механічні майстерні; пункт приймання масла; норії: 175 я (28 м) пункт приймання; відцентрована ковшова стрічкова НЦ КП 175/30 Q-175 т/ч Н=30 м не віднесено до переліку устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з акту перевірки №22/14 від 18 лютого 2020 року вбачається, що посадовими особами відповідача встановлено факт провадження господарської діяльності ТОВ «Південний перевалочний комплекс» при використанні джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ст. 1 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», забруднення атмосферного повітря - змінення складу і властивостей атмосферного повітря в результаті надходження або утворення в ньому фізичних, біологічних факторів і (або) хімічних сполук, що можуть несприятливо впливати на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

В свою чергу, аналіз положень Закону України "Про охорону атмосферного повітря" свідчить про те, що отримувати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами необхідно суб`єктам господарювання, що здійснюють викиди забруднюючих речовин, які справляють негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Отже, законодавець встановив обов`язок отримувати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря тим підприємствам, які експлуатують об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №820/12120/15.

В даному випадку відповідачем під час судового розгляду не надано належного документального підтвердження того, що позивачем у його діяльності здійснюються саме викиди забруднюючих речовин, що справляють негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Також відповідачем під час проведення перевірки ТОВ "Південний перевалочний комплекс" на предмет дотримання вимог природоохоронного законодавства, за наслідками якого складено акт, не було вчинено відповідних дій щодо відбору проб та інструментально-лабораторних вимірювань для з`ясування чи дійсно позивачем здійснюються викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

В свою чергу, з наданих позивачем доказів, а саме: оборотно-сальдових відомостей по рахунку 703 «Дохід від реалізації робіт та послуг», а також по субрахунку №203, вбачається, що протягом лютого 2017 - жовтня 2020 року ТОВ «Південний перевалочний комплекс» отримувало доходи тільки від надання в оренду вагонів та транспортних засобів.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що позивач не здійснював такі види діяльності, як надання навантажувально-розвантажувальних послуг третім особам.

З огляду на зазначене, вимога контролюючого органу, викладена у п. 1 оскаржуваного припису щодо отримання дозволи на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря є неправомірною, оскільки відповідачем не доведено, що позивачем здійснюються викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Колегія суддів вважає помилковим посилання відповідача на необхідність застосування у спірних правовідносинах позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 18.03.2019 року № 910/23296/17. Відповідач вважав, що згідно вказаної позиції, нездійснення інспекторами інструментально-лабораторних досліджень не спростовує факт встановленого перевіркою порушення, що полягає у відсутності дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у справі, на яку посилається відповідач, була наявність підстав для стягнення з підприємства збитків завданих викидом забруднюючих речовин в атмосферне повітря зі стаціонарних джерел без спеціального дозволу. У даній справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість проведеного Інспекцією розрахунку збитків з посиланням на ті дані, які було отримано Інспекцією згідно з інформацією про викиди забруднюючих речовин та парникових газів в атмосферне повітря від філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ "Укргазвидобування" відповідно до форм 2-ТП (повітря) (квартальна) "Звіт про охорону атмосферного повітря" за ІІ та ІІІ квартали 2013 року та 2-ТП (повітря) (річна) "Звіт про охорону атмосферного повітря" за 2014 рік. Також Суд не прийняв до уваги доводи скаржника про неправильне застосування Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря у зв`язку з тим, що при здійсненні перевірки Інспекцією не проводились інструментально-лабораторні вимірювання, оскільки відповідно до пункту 3.6 зазначеної Методики в редакції, чинній на момент проведення перевірки, визначено можливість проведення розрахунку збитків за спеціальною формулою, якщо є відомими параметри джерела викиду (джерела утворення), зафіксовані у відповідній документації суб`єкта господарювання (матеріалах інвентаризації стаціонарних джерел викидів, технологічних регламентах виробництва, режимних картах роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії), дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою №2-ТП (повітря)), або згідно з методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин за час роботи джерела без дозволу на викиди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2019 року № 910/23296/17 не є релевантними для цієї судової справи з огляду на різні обставини справи.

Пункту 2 оскаржуваного припису №18/14 від 19 лютого 2020 року позивача зобов`язано заповнювати статистичну звітність за формою 2 - ТП (повітря).

Відповідач посилався на те, що такий обов`язок передбачено статтями 10, 11, 13 Закону України «Про охорону атмосферного повітря».

Згідно ст. 10 цього Закону, підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, зокрема, здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік.

З огляду на висновок суду щодо недоведеності факту здійснення позивачем викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, колегія суддів приходить до висновку про протиправність пункту 2 оскаржуваного припису.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у приписі відповідач посилався на Правила технічної експлуатації установок очистки газу, затверджені наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища № 52 від 06.02.2009 року.

Суд першої інстанції вірно встановив, що пунктом 1.3 вказаних Правил технічної експлуатації установок очистки газу передбачено, що їх вимоги є обов`язковими для виконання суб`єктами господарювання (фізичними і юридичними особами), які розміщують, проектують, будують, реконструюють, технічно переозброюють, експлуатують ГОУ (установка очистки газу). При цьому під ГОУ, відповідно до абз. 14 п. 1.2. Правил, розуміється - комплекс споруд, призначений для відведення, транспортування та вловлювання з газопилового потоку, що відводиться від технологічного обладнання, наявних у ньому забруднюючих речовин. ГОУ складається з газоочисних апаратів, допоміжного обладнання, контролюючих приладів і комунікацій.

В даному випадку відповідачем не доведено, що позивач є суб`єктом, на якого розповсюджуються норми Правил технічної експлуатації установок очистки газу: акт перевірки не містить відомостей стосовно розміщення, проектування, будівництва, реконструкції, технічно переозброювання, експлуатації позивачем ГОУ (установки очистки газу). Також відповідачем в ході розгляду справи не надано відповідних доказів.

Що стосується пункту 3 оскаржуваного припису, колегія суддів зазначає наступне:

Як вбачається з акту перевірки, в ході проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу було виявлено на території ТОВ «Південний перевалочний комплекс» нафтобазу (по суті - автозаправну станцію) для власного автотранспорту товариства, який складається із наземних металевих ємностей - 2 шт. по 17 м3 та ємності на 24 м3 (1 шт.) та паливо роздавальної колонки.

Пунктом 3 припису №18/14 від 19 лютого 2020 року позивача зобов`язано підготувати звіт про оцінку впливу на довкілля та отримати висновок з оцінки впливу на довкілля на поверхневе зберігання продуктів переробки викопного палива об`ємом 15 кубічних метрів на АЗС для власного автотранспорту та сільськогосподарської техніки.

Правові та організаційні засади оцінки впливу на довкілля, спрямованої на запобігання шкоді довкіллю, забезпечення екологічної безпеки, охорони довкілля, раціонального використання і відтворення природних ресурсів, у процесі прийняття рішень про провадження господарської діяльності, яка може мати значний вплив на довкілля, з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлює Закон України «Про оцінку впливу на довкілля».

Вплив на довкілля (далі - вплив) - будь-які наслідки планованої діяльності для довкілля, в тому числі наслідки для безпечності життєдіяльності людей та їхнього здоров`я, флори, фауни, біорізноманіття, ґрунту, повітря, води, клімату, ландшафту, природних територій та об`єктів, історичних пам`яток та інших матеріальних об`єктів чи для сукупності цих факторів, а також наслідки для об`єктів культурної спадщини чи соціально-економічних умов, які є результатом зміни цих факторів (п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» оцінка впливу на довкілля - це процедура, що передбачає: 1) підготовку суб`єктом господарювання звіту з оцінки впливу на довкілля відповідно до статей 5, 6 та 14 цього Закону; 2) проведення громадського обговорення відповідно до статей 7, 8 та 14 цього Закону; 3) аналіз уповноваженим органом відповідно до статті 9 цього Закону інформації, наданої у звіті з оцінки впливу на довкілля, будь-якої додаткової інформації, яку надає суб`єкт господарювання, а також інформації, отриманої від громадськості під час громадського обговорення, під час здійснення процедури оцінки транскордонного впливу, іншої інформації; 4) надання уповноваженим органом мотивованого висновку з оцінки впливу на довкілля, що враховує результати аналізу, передбаченого пунктом 3 цієї частини; 5) врахування висновку з оцінки впливу на довкілля у рішенні про провадження планованої діяльності відповідно до статті 11 цього Закону. Оцінка впливу на довкілля здійснюється з дотриманням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з урахуванням стану довкілля в місці, де планується провадити плановану діяльність, екологічних ризиків і прогнозів, перспектив соціально-економічного розвитку регіону, потужності та видів сукупного впливу (прямого та опосередкованого) на довкілля, у тому числі з урахуванням впливу наявних об`єктів, планованої діяльності та об`єктів, щодо яких отримано рішення про провадження планованої діяльності або розглядається питання про прийняття таких рішень. Суб`єктами оцінки впливу на довкілля є суб`єкти господарювання, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які є замовниками планованої діяльності і для цілей цього Закону прирівнюються до суб`єктів господарювання (далі - суб`єкт господарювання), уповноважений центральний орган, уповноважені територіальні органи, інші органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, громадськість, а у випадках, визначених статтею 14 цього Закону, - держава походження та зачеплена держава.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» визначено, що здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.

Оцінці впливу на довкілля не підлягає планована діяльність, спрямована виключно на забезпечення оборони держави, ліквідацію наслідків надзвичайних ситуацій, наслідків антитерористичної операції на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» визначено, що планована діяльність - це планована господарська діяльність, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище; планована діяльність не включає реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, розширення, перепрофілювання об`єктів, інші втручання в природне середовище, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 4 частини 3 статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», друга категорія видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля, включає, зокрема, поверхневе та підземне зберігання викопного палива чи продуктів їх переробки на площі 500 квадратних метрів і більше або об`ємом (для рідких або газоподібних) 15 кубічних метрів і більше.

Таким чином, з аналізу положень Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» слідує, що оцінка впливу на довкілля повинна бути здійснена до прийняття рішення про провадження планованої діяльності, а саме, діяльності, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що встановлення факту зберігання паливно-мастильних матеріалів на момент проведення контролюючим органом перевірки не може впливати на висновок про наявність чи відсутність обов`язку у товариства підготувати звіт про оцінку впливу на довкілля та отримати висновок з оцінки впливу на довкілля.

Такий обов`язок виникає у підприємства саме до прийняття рішення про будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище.

В даному випадку позивачем не виконано вказаного обов`язку та до спорудження виявленої контролюючим органом нафтобази (автозаправної станції) не підготовлено звіт про оцінку впливу на довкілля та не отримано висновок з оцінки впливу на довкілля, чим порушено вимоги Закону України "Про оцінку впливу на довкілля".

З огляду на зазначене колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно протиправності пункту 3 припису Державної екологічної інспекції в Одеській області від 19.02.2020 року № 18/14.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене Одеським окружним адміністративним судом рішення від 28.10.2020 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні з позовом до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн., що підтверджується платіжним дорученням № ПН4506 від 19.08.2020 року.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ст. 139 КАС України, стягненню на користь ТОВ Південний перевалочний комплекс" за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу підлягає сума сплаченого судового збору, у розмірі 1401,33 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю Південний перевалочний комплекс задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати пункти 1 та 2 припису Державної екологічної інспекції в Одеській області №18/14 від 19.02.2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю Південний перевалочний комплекс (68610, Одеська область, Аеродромне шосе, 2ж, ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) (65058, м. Одеса, проспект Шевченка, 12, ) судовий збір у сумі 1401 (одна тисяча чотириста одна) гривня 33 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук