Справа № 640/23720/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2021 року м. Київ № 640/23720/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомАкціонарного товариства «Запорізький завод феросплавів»
до третя особаНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго»
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (далі також - АТ «Запорізький завод феросплавів», позивач) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі також - НКРЕКП, відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, спрямовані на прийняття постанови щодо перегляду (встановлення) для приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» тарифів на послуги з передачі електричної енергії та/або тарифів з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління шляхом їх зміни в бік збільшення;

- зобов`язати відповідача утриматись від вчинення дій, спрямованих прийняття постанови щодо перегляду (встановлення) для приватного акціонери товариства «Національна Енергетична Компанія «Укренерго» тарифів на послуги з передачі електричної енергії та/або тарифів з диспетчерські (оперативно-технологічного) управління шляхом їх зміни в бік збільшення.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року було відкрито провадження в даній справі, вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Вказаною ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі також - ПРАТ «НЕК «Укренерго», третя особа).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2020 в задоволенні заяви Акціонарного товариства «Запорізький завод феросплавів» про забезпечення позову відмовлено.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем, на думку позивача, вчиняються дії щодо збільшення існуючого тарифу для ПРАТ «НЕК «Укренерго» на послуги з передачі електричної енергії та/або з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління шляхом їх зміни в бік збільшення, що є дискримінаційним, непропорційним з точки зору балансу інтересів постачальник-споживач та економічно необґрунтованим.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує на правомірності вчинюваних ним дій з огляду на дотримання як процедури їх вчинення, так і наявності правових підстав для цього.

Також свої письмові пояснення щодо обставин були надані третьою особою.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується учасниками розгляду справи, постановою НКРЕКП від 10 грудня 2019 року № 2668 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «Укренерго» на 2020 рік», встановлено тариф на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «Укренерго» з 01 серпня 2020 року у розмірі 240, 23 грн/МВт*год (без урахування податку на додану вартість).

До НКРЕКП листом від 28 вересня 2020 року № 01/35207 звернулось ПРАТ «НЕК «Укренерго» щодо зміни тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «Укренерго» з 01 листопада 2020 року через загальний річний дефіцит коштів за окремими складовими витрат структури тарифу в 2020 році. При цьому, для врахування зазначеного дефіциту протягом листопада та грудня 2020 року тариф на послуги з передачі електричної енергії на 2020 рік (з 01 листопада 2020 року) за розрахунками ПРАТ «НЕК «Укренерго» має становити 313, 07 грн/МВт*год.

ПРАТ «НЕК «Укренерго» 25 вересня 2020 року провело відкриті обговорення проекту змін структури тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «Укренерго» на 2020 рік (з 01 листопада 2020 року) з зацікавленими представниками.

Результат відкритих обговорень був оформлений протоколом, який разом з проектом рішення оприлюднений на офіційному веб-сайті ПРАТ «НЕК «Укренерго» у мережі Інтернет та надано до НКРЕКП.

Крім цього, ПРАТ «НЕК «Укренерго» листом від 30 вересня 2020 року № 01/35592 у доповнення до листа від 28 вересня 2020 року № 01/35207 надало обґрунтовуючи матеріали щодо розрахунку змін до тарифу на послуги з передачі електричної енергії на 2020 рік в частині витрат на послуги ЧАЕС.

07 жовтня 2020 року на відкритому засіданні НКРЕКП схвалено проект постанови НКРЕКП «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10 грудня 2019 року № 2668» (щодо перегляду тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «Укренерго» з 01 грудня 2020 року).

Тариф на послуги з передачі електричної енергії, згідно схваленого проекту постанови, становитиме 312,76 грн/МВт*год. (без урахування податку на додану вартість).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якщо не зазначено іншого), державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

До повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать, зокрема, встановлення цін (тарифів) на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління; тарифів на послуги з передачі електричної енергії; тарифів на послуги з розподілу електричної енергії; алгоритму розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання; граничних нижніх меж обсягів обов`язкового продажу та купівлі електричної енергії на ринку «на добу наперед», відповідно до цього Закону; економічних коефіцієнтів нормативних технологічних витрат електричної енергії в електричних мережах.

Аналогічні повноваження НКРЕКП встановлені Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Положеннями статей 33, 52, 53 Закону України «Про ринок електричної енергії» на ПРАТ «НЕК «Укренерго» покладено обов`язок щодо надання послуг з передачі електричної енергії та диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, виконання функцій адміністратора розрахунків та адміністратора комерційного обліку.

За приписами ч. 5 статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії», оплата послуг з передачі електричної енергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління здійснюється за тарифами, які визначаються НКРЕКП відповідно до затвердженої нею методики.

При цьому, до складових тарифу на послугу з передачі електричної енергії включаються як окремі складові: витрати оператора системи передачі, що здійснюються ним у разі покладення на нього спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії (абз. 3 ч. 5 статті 33, ч. 8 статті 33, абз. 8 ч. 2 статті 62, ч. 6 статті 63 Закону України «Про ринок електричної енергії»); купівля технологічних витрат електричної енергії на її передачу електричними мережами (абз. 3 ч. 6 статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії»); ставка за користування потужністю електричних мереж (ч. 4 статті 5 Закону України «Про ринок електричної енергії»); план розвитку системи передачі (інвестиційна діяльність) (ч. 8 статті 37 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

До складових тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління включені: витрати оператора системи передачі на закупівлю допоміжних послуг та врегулювання системних обмежень в ОЕС України (абз. 2 ч. 5 статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії»); вартість послуг адміністратора розрахунків (ч. 7 статті 52 Закону України «Про ринок електричної енергії»); вартість послуг адміністратора комерційного обліку (ч. 3 статті 53 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

З наведеного вбачається, що ПРАТ «НЕК «Укренерго» надає послуги з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління за тарифами, встановленими НКРЕКП, що мають забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат на виконання таких обов`язків.

З огляду на наведене, з метою забезпечення належних умов ефективного та надійного функціонування ринку електричної енергії, аби гарантувати виконання ПРАТ «НЕК «Укренерго» встановлених державою функцій та завдань, в порядку державного регулювання ринку електричної енергії, НКРЕКП встановлює тарифи на послугу ПРАТ «НЕК «Укренерго» з передачі електричної енергії та окремо на послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, шляхом прийняття відповідних постанов.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що статтею 55 Конституції України конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує заявник, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права.

Аналізуючи наведене слід зауважити, що конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 13 листопада 2019 року у справі № 540/2205/19, від 15 травня 2019 року у справі №522/6226/19.

У рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що у своїх рішеннях він послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

В цьому рішенні Конституційний Суд України також вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідне узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні від 06 жовтня 2020 року у справі № 9901/232/20.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 1 статті 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Виходячи з системного аналізу наведених норм вбачається, що предметом судового захисту в адміністративних справах є права, свободи чи законні інтереси фізичної чи юридичної особи, що були порушені суб`єктом владних повноважень, тобто має існувати взаємозв`язок між правом особи на звернення до суду і порушенням її суб`єктивних прав. При цьому друге є передумовою виникнення першого.

Разом з тим, всупереч наведеному у позовній заяві позивачем не було вказано конкретних прав, свобод чи інтересів, що були нібито порушені відповідачем внаслідок розгляду питання, пов`язаного зі зміною тарифу на послугу ПРАТ «НЕК «Укренерго» з передачі електричної енергії. Матеріали справи також не містять доказів, що б підтверджували факт порушення зі сторони відповідача вимог чинного законодавства чи прав, свобод чи інтересів позивача саме через розгляд питання щодо перегляду тарифу на послугу ПРАТ «НЕК «Укренерго».

Аналізуючи зміст позовної заяви є очевидним, що позовні вимоги позивач обґрунтовує припущенням щодо можливого прийняття відповідачем рішення про перегляд тарифу на послугу з передачі електричної енергії.

Водночас, позивачем не наведено, і, відповідно, з матеріалів справи не вбачається факт понесення ним будь-яких майнових чи немайнових втрат, суттєвих змін в господарській діяльності чи настання будь-яких інших негативних правових наслідків лише через розгляд НКРЕКП зазначеного питання.

Наведене стосується і доводів позивача щодо порушення процедури встановлення відповідачем тарифів на послуги з передачі електричної енергії та/або тарифів з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, а саме, Порядку №585, затвердженого Постановою НКРЕКП від 22.04.2019, для приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», яким, за посиланням позивача, було подано відповідний пакет документів до НКРЕКП для встановлення тарифу електроенергії.

Отже, позивачем не було довело факту порушення своїх прав, свобод чи інтересів діями НКРЕКП, пов`язаних зі здійсненням процедури перегляду тарифу на послугу ПРАТ «НЕК «Укренерго», що є обов`язковою передумовою звернення до суду з даним позовом та що, відповідно, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Водночас суд звертає увагу на те, що в якості обґрунтування позову позивач посилається, що заявлений ПРАТ «НЕК «Укренерго» та НКРЕКП тариф на послуги з передачі електричної енергії є явно обтяжливим. Разом з тим, в підтвердження своїх тверджень, позивач не зазначив у чому саме, на його думку, полягає «явна обтяжливість» тарифу на послугу ПРАТ «НЕК «Укренерго», не вказав яким чином така «явна обтяжливість» тарифу впливає на його господарську діяльність, а також не надавав жодного розрахунку зі змісту якого можливо було б дійти до подібного висновку.

Хоч позивач і посилається на ч. 2 статті 7 Закону України «Про ринок електричної енергії» в якій зазначено, що тарифи на ринку електричної енергії мають бути недискримінаційними, прозорими, встановленими з урахуванням вимог цілісності ОЕС України, економічно обґрунтованих та прозорих витрат відповідного учасника ринку електричної енергії та належного рівня норми прибутку, однак позивач не наводить жодного висновку про невідповідність зазначеним критеріям пропонованого до прийняття (зміни) тарифу на послугу з передачі електричної енергії, що виключає потребу у спростуванні такого висновку.

З урахуванням наведеного доводи позивача про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на затвердження тарифу на послугу ПРАТ «НЕК «Укренерго» з передачі електричної енергії в супереч ч. 2 статті 7 Закону України «Про ринок електричної енергії» є необґрунтованими.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання НКРЕКП утриматися від вчинення дій, спрямованих на прийняття постанови щодо перегляду (встановлення) про встановлення тарифів на послуги з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно- технологічного) управління суд звертає увагу на те, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, оскільки КАС України не встановлює можливості захисту порушених прав та інтересів осіб на майбутнє, а судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та про зобов`язання відповідача вчинити чи утриматись від вчинення певних дій на майбутнє.

Отже, такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, а тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Висновки в цій частині узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 2а-10083/10/1370, від 24 квітня 2018 року по справі № 167/592/17, від 31 липня 2018 року по справі № 348/9/17, від 23 жовтня 2018 року по справі № 344/4560/17, від 14 лютого 2019 року по справі №362/7962/15а.

Як вже зазначалось вище, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у п. 22 постанови від 08 липня 2020 року у справі № 348/812/17.

Таким чином, з огляду на те, що КАС України не встановлює можливості захисту порушених прав та інтересів осіб на майбутнє, а судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та про зобов`язання відповідача утриматись від вчинення певних дій на майбутнє, позов у відповідній частині задоволенню не підлягає.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваної частини рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані дії відповідають наведеним вище критеріям.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25; код ЄДРПОУ 0100227) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.