Справа № 380/7189/20
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7189/20 пров. № А/857/679/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Запотічного І.І., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року, ухвалене суддею Клименко О.М. у м. Львові у порядку спрощеного позовного правадження без повідомлення сторін, у справі №380/7189/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року; зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців для розрахунку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року з урахуванням червня 2014 року, як базового місяця. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року з урахуванням червня 2014 року та березня 2018 року, як базових місяців та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації працівників, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 за №1078. При цьому вказав, що відповідач не надав доказів того, що у нього кошти на індексацію заробітної плати відсутні. Суд першої інстанції зазначив, що оскільки індексація грошового забезпечення не була проведена у встановлений статтею 4 Закону №1282-XII строк, тому є необхідність зобов`язати відповідача провести розрахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення позивача з урахуванням базових місяці червень 2014 року та березень 2018 року з огляду на проведення її у неналежному розмірі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19 червня 2020 року №116 (по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 , офіцера штабу, звільненого наказом командувача повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 04 червня 2020 року № 41 у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, пункту а (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 20 червня 2020 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.11).

Відповідно до архівної довідки № В-1124/1336 від 22 липня 2020 року (а.с.15-18), наданої Львівським територіальним архівним відділом Галузевого державного архіву Міністерства оборони України позивачу за період з липня 2014 року по грудень 2015 року нараховано індексацію грошового забезпечення у таких місяцях та розмірах: у листопаді 2014 року у розмірі 35,52 грн. (базовий місяць серпень 2014 року); у грудні 2014 року у розмірі 65,77 грн. (базовий місяць серпень 2014 року); у січні 2015 року у розмірі 90,13 грн. (базовий місяць серпень 2014 року); у лютому 2015 року у розмірі 129,11 грн. (базовий місяць серпень 2014 року); у березні 2015 року у розмірі 170,52 грн. (базовий місяць серпень 2014 року); у квітні 2015 року у розмірі 244,82 грн. (базовий місяць серпень 2014 року); у травні 2015 року у розмірі 45,62 грн. (базовий місяць квітень 2015 року); у червні 2015 року у розмірі 145,22 грн. (базовий місяць квітень 2015 року); у липні 2015 року у розмірі 145,22 грн. (базовий місяць червень 2015 року); у серпні 2015 року у розмірі 145,22 грн. (базовий місяць червень 2015 року); у вересні 2015 року у розмірі 145,22 грн. (базовий місяць червень 2015 року); у жовтні 2015 року у розмірі 145,22 грн. (базовий місяць червень 2015 року); у листопаді 2015 року у розмірі 144,32 грн. (72,16 грн. + 72,16 грн.) (базовий місяць червень 2015 року); у грудні 2015 року у розмірі 145,22 грн. (107,46 грн. + 37,76 грн.) (базовий місяць грудень 2015 року).

З наявної у матеріалах справи довідки про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення та одноразових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 № 350/490/46/1513ПС від 10 серпня 2020 року (а.с.12-14), виданої військовою частиною НОМЕР_1 , суд встановив, що позивачу з січня 2016 року по листопад 2018 року не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення. З грудня 2018 року по червень 2020 року індексацію грошового забезпечення позивачу нараховано та виплачено у таких місяцях та розмірах: у грудні 2018 року у розмірі 71,08 грн.; у січні 2019 року у розмірі 71,08 грн.; у лютому 2019 року у розмірі 71,08 грн.; у березні 2019 року у розмірі 134,47 грн.; у квітні 2019 року у розмірі 134,47 грн.; у травні 2019 року у розмірі 134,47 грн.; у червні 2019 року у розмірі 137,47 грн.; у липні 2019 року у розмірі 206,72 грн.; у серпні 2019 року у розмірі 206,72 грн.; у вересні 2019 року у розмірі 206,72 грн.; у жовтні 2019 року у розмірі 206,72 грн.; у листопаді 2019 року у розмірі 206,72 грн., у грудні 2019 року у розмірі 216,51 грн.; у січні 2020 року у розмірі 216,51 грн.; у лютому 2020 року у розмірі 216,51 грн.; у березні 2020 року у розмірі 216,51 грн.; у квітні 2020 року у розмірі 216,51 грн.; у травні 2020 року у розмірі 216,51 грн.; у червні 2020 року у розмірі 144,34 грн.

Згідно указаної вище довідки базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення є червень 2015 року у зв`язку з підняттям ОВЗ та березень 2018 року у зв`язку із підняттям посадового окладу.

ОСОБА_1 , вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року у належному розмірі протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону №2011-XII).

Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з положеннями статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Як зазначено Верховним Судом у постановах від 19 червня 2019 року (справа №825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа № 620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа №825/565/17) індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону №1282-XII, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), який поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 (до 01.01.2016 - 101) відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

При цьому, до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», яка набрала чинності з 15.12.2015 та підлягала застосуванню з 01.12.2015 базовим місяцем вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати), а базовий місяць (місяць підвищення) визначався у разі коли зросла зарплата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати.

Таким чином, місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру (місяць, в якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових).

Аналогічна правова позиція випливає зі змісту постанов Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17 і від 22 липня 2020 року у справі №400/3017/19.

Предметом спору у цій справі є оцінка: наявності чи відсутності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців для розрахунку.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 72 КАС Українидоказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2ст.77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3ст. 90 КАС України).

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що у період з липня 2014 року по грудень 2015 року відповідач нараховував та виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення з урахуванням таких базових місяців: серпень 2014 року, квітень 2015 року, червень 2015 року, грудень 2015 року. У період з січня 2016 року по листопад 2018 року відповідач індексацію грошового забезпечення позивачу не нараховував та не виплачував. Базовим місяцем індексації грошового забезпечення за указаний період зазначено червень 2015 року. З грудня 2018 року по червень 2020 року індексацію грошового забезпечення позивачу нараховано та виплачено відповідачем з урахуванням березня 2018 року, як базового місяця.

При вирішенні спірних правовідносин судом підлягає врахуванню положення, визначені абзацом 3 пункту 10-1 Порядку № 1078 (в редакції, чинній на момент зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) щодо особливостей обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників.

Так, відповідно до цього пункту обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.

Отже, фактично цією нормою встановлено, що базовим місяцем для нарахування індексації грошових доходів новоприйнятого працівника є місяць прийняття його на роботу, з якого власне і починає обчислюватися індекс споживчих цін.

Оскільки позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 23 червня 2014 року, враховуючи норму абзацу 3 пункту 10-1 Порядку № 1078 (в редакції, чинній на момент зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ), січень 2008 року не може бути застосований, як базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення позивача.

Слід зазначити, що між сторонами відсутній спір в частині визначення березня 2018 року, як базового місяця.

Відтак, базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року мають бути саме червень 2014 року та березень 2018 року.

З наведеного слідує, що на час зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 неправильно визначив базовий місяць нарахування індексації його грошового забезпечення, яким, з урахуванням норми абзацу 3 пункту 10-1 Порядку № 1078 (в редакції, чинній на момент зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) має бути саме червень 2014 року, а не серпень 2014 року.

В той же час, нарахування позивачу індексації грошового забезпечення з урахуванням серпня 2014 року як базового місяця відповідач здійснював у період з липня 2014 року по квітень 2015 року.

Крім того, у подальшому відповідач встановив позивачу такі базові місяці: квітень 2015 року, червень 2015 року, грудень 2015 року, з урахуванням яких і здійснював нарахування позивачу індексацію його грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року, що є протиправним.

Щодо покликань скаржника на те, що при розрахунку індексації грошового забезпечення підлягає врахуванню не лише липень 2014 року та березень 2018 року, як базові, а ще й вересень 2014 року, оскільки у цей період позивач отримав надбавку за таємність в розмірі 48.19грн, що призвело до збільшення грошової винагороди на суму 1513,20 грн та, як наслідок, відбулось збільшення грошового забезпечення позивача в цілому, а також фіксована індексація - квітень 2015 року, що, згідно доводів скаржника, підтверджується архівною довідкою Львівського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, колегія суддів, вказуючи на їх необгрунтованість, зазначає наступне.

Згідно із пунктом 14 Порядку № 1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики. Відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики від 08 серпня 2017 року № 48/о/66-17 на запит ДФ Міноборони від 18 липня 2017 року № 248/3/9/1/863 зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексації, якщо не підвищується посадовий оклад. У роз`ясненні Мінсоцполітики від 18 квітня 2018 року №28/о/66-18 вказано, що у разі зростання грошового забезпечення за рахунок інших його складових, без підвищення посадового окладу, сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового забезпечення.

Також зі змісту роз`яснення Мінсоцполітики від 09 лютого 2005 року № 024-106 встановлено, що зміна розміру премії за рахунок фінансових можливостей підприємства не є підставою вважати місяць базовим, при розрахунку індексу для проведення індексації.

Таким чином, визначення базового місяця (крім визначення базового місяця, зокрема, новоприйнятим працівникам, що було описано вище) залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яка вперше відбулась у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, яка набрала чинності 01 січня 2008 року та втратила чинність 01 березня 2018 року у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства оборони України від 01 березня 2018 року № 90 Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців за період з січня 2008 року по березень 2018 року, що є підставою для встановлення іншого базового місяця для проведення індексації, не відбувалося.

Після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (набрала законної сили 01 березня 2018 року), якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації грошового забезпечення став березень 2018 року.

Отже, у межах спірних правовідносин саме червень 2014 року (який має бути встановлений позивачу, як новоприйнятому працівнику відповідно до вимог абзацу 3 пункту 10-1 Порядку № 1078 у відповідній редакції) та березень 2018 року (встановлений позивачу у зв`язку прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (набрала законної сили 01 березня 2018 року), якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил) є базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу неправильно встановлено базовий місяць, що мало наслідком здійснення нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідачем протягом спірного періоду у занижених розмірах, належним способом відновлення порушеного права позивача є встановлення зобов`язання військовій частині НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за період з 01 липня 2014 року по 19 червня 2020 року індексацію грошового забезпечення з урахуванням червня 2014 року та березня 2018 року як базових місяців та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Крім того, колегія суддів вважає слушним відхилення доводів відповідача - військової частини НОМЕР_1 щодо правомірності дій з покликанням на відсутність коштів на виплату індексації грошового забезпечення. Колегія суддів наголошує, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже колегія суддів зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 5 лютого 2020 року у справі № 825/565/17, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративнгого судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі №380/7189/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді І. І. Запотічний
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 04.03.2021.