Справа № 320/8505/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року справа № 320/8505/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сидорчук А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області з вимогами:

- стягнути з відповідача - Білоцерківської міської ради Київської області на користь позивача 80,00 грн. витрачених коштів за проїзд, згідно представлених квитків (в кількості 16 шт. (по 5,00 грн. за кожну поїздку)) в зв`язку з вимушеними витратами, пов`язаними з незаконним розпорядженням №3, яким позивача було незаконно позбавлено пільг на проїзд;

- визнати незаконним (протиправним) Розпорядження №3 від 20.03.2020 Керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступника Білоцерківського міського голови Новогребельської І.В. "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", яким позивача було незаконно позбавлено конституційних прав на пільги;

- скасувати незаконне (протиправне) Розпорядження №3 від 20.03.2020 Керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступника Білоцерківського міського голови Новогребельської І.В. "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", яким позивача було незаконно позбавлено конституційних прав на пільги;

- зобов`язати Білоцерківську міську раду Київської області забезпечити доведення рішення суду щодо незаконності (протиправності) Розпорядження №3 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", а також його скасування до всіх керівників підприємств, що здійснюють пасажирські перевезення, зокрема водіїв (які залюбки чіпляли собі в салонах Розпорядження №3, як підставу відмовити в пільгах позивачу).

В обґрунтування вказаного позову позивач зазначив, що 20.03.2020 заступником Білоцерківського міського голови та керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації Новогребельською Інною Володимирівною було прийнято Розпорядження №3 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", яким з 21.03.2020 був заборонений пільговий проїзд в місті усіма видами громадського транспорту (автомобільним та електричним), яким позбавлено пільг на проїзд, гарантовані Конституцією та Законами України.

Позивач звертає увагу на те, що в даному розпорядженні не вказаний строк дії призупинення пільгового перевезення пасажирів міським громадським транспортом. Розпорядження було винесено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року №215 "Про внесення змін до Постанови КМУ від 11.03.2020 року "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-Cov-2", зокрема в п.п.4 п.2 вказаної Постанови встановлено заборону з 18.03.2020 року на: - перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі; - перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху. Тому, серед дозволених Кабміном 10-ти пасажирів за бажанням відповідача вільного місця для інваліда з пільговим проїздом не було.

Вказує, що він є особою, яка має інвалідність (2 гр. загального захворювання) - має право на безоплатний (пільговий) проїзд усіма видами пасажирського транспорту (окрім таксі), оскільки це його конституційне (ст.64 Конституції України) право і норми Закону поширюються для всіх і на всіх - приватні, комунальні та державні види громадського транспорту. Зазначає про те, що він самотній інвалід, допомагав єдиній йому близькій людині - самотній 87-річній, ветерану ВВВ та ветерану праці ОСОБА_3 , в основному їздив (до скасування пільг) в інший бік міста для закупівлі необхідних продуктів за значно дешевшими цінами і за це отримував символічну мізерну плату від міського соцзабезу - 210 грн. 20 коп. (на місяць). Позивачу заборонили з 21.03.2020 року пільговий проїзд в місті і він звернувся зі скаргою від 27.03.2020 до Новогребельської І. , в якій просив скасувати незаконне Розпорядження №3 або надати йому індивідуальний письмовий дозвіл, або видати йому цільові кошти для проїзду міським пасажирським транспортом та з іншими законними вимогами. Дане звернення було передано начальнику соціального захисту населення Велігорській Т., яка у відповіді №3823 від 31.03.2020 вказала, що: "Враховуючи підняті Вами питання не належать до компетенції управління. Ваше звернення було направлено до комунальної установи БМР "Територіальний центр надання соцпослуг" для розгляду у встановленому порядку. Щодо питань отримання натуральної грошової допомоги радили подати заявку за телефоном". Вказує, що лише 07.04.2020 отримав від заступника міського голови Поляруша О. оскаржуване Розпорядження №3, а також вказав про встановлення на всій території України з 12.03.2020 року до 24.04.2020 року на всій території України карантину.

13.04.2020 року він звернувся до Білоцерківської міської ради зі скаргою до міського голови Дикого Г. про задоволення його вимог від 27.03.2020 року, яка зареєстрована 15.04.2020 за №О-995. У відповіді від 15.05.2020 року на дану скаргу вказано, що ст.30 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" наділяє органи місцевого самоврядування повноваженнями встановлювати особливий режим в`їзду на територію карантину та виїзду з неї громадян і ТЗ. Також, було вказано про обов`язок громадян відповідно до ст.22 Кодексу цивільного захисту України та обов`язок виконання розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації. Позивач стверджує, що Розпорядження №3 від 20.03.2020 Новогребельської І. зроблено нею без будь-яких на то законних підстав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, призначено підготовче засідання на 29.10.2020, витребувано докази від сторін.

Підготовче судове засідання 29.10.2020 було знято з розгляду у зв`язку з розглядом виборчої справи № 320/10381/20. Наступне підготовче засідання призначено на 10.11.2020.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку із клопотанням позивача на 10.12.2020.

21.10.2020 від Білоцерківської міської ради Київської області надійшов відзив №3276/01-16 від 15.10.2020, в якому відповідач позов не визнає повністю та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до протоколу №5 позачергового засідання Київської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, затвердженого т.в.о. голови Київської ОДА від 18 березня 2020 року, епідемічну ситуацію на території Київської області класифіковано як медико-біологічну надзвичайну ситуацію природного характеру регіонального рівня та тимчасово введено на території Київської області режим надзвичайної ситуації. Наголошує на тому, що Розпорядження №3 було прийнято виключно з метою запобігання ускладнення епідемічної ситуації та попередження негативної динаміки захворюваності на COVID-19, воно мало тимчасовий характер застосування та відповідно діяло протягом певного часу. 01.06.2020 року дію Розпорядження №03, яке оскаржується позивачем, було відмінено розпорядженням керівника з робіт ліквідації наслідків надзвичайної ситуації "Про відміну дії деяких розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації" №31.

Таким чином відповідач вважає, що обставини, на підставі яких ґрунтується позов - відпали, оскільки оскаржуване розпорядження №03 - скасовано, що свідчить про відсутність предмета позову (а.с. 99-103).

05.11.2020 позивач подав відповідь на відзив, в якій не визнав відзив відповідача повністю і просить суд задовольнити його законні вимоги у повному обсязі (а.с. 157-158).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі на 30 календарних днів. Відкладено підготовче судове засідання на 19.01.2021 на 12:00 год.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 перенесено судове засідання на 02.02.2021 на 12:00.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 23.02.2021 о 15:00 год.

У судовому засіданні 23.02.2021 позивач повністю підтримав поданий позов. Просив задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 23.02.2021 не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 , дійсний до 12.12.2027 року, орган, що видав - 3219 (а.с. 167).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 позивач є інвалідом 2 гр. за загальним захворюванням (а.с. 11).

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 13.01.2020 №49/10 про отримання (неотримання) допомоги, виданої ОСОБА_1 , слідує, що позивач перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради та йому відповідно до постанови КМУ №558 від 29.04.2004 "Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги" з 11.08.2015 року до 10.01.2033 року призначено компенсацію фізичній особі, яка надає соціальні послуги по догляду за особою похилого віку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 202).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №152 від 11.03.2020 "Про першочергові заходи запобігання поширення коронавірусної інфекції (COVID-19) в місті Біла Церква" було введено обмежувальні заходи на території міста Біла Церква з 13 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року, зокрема у вигляді призупинення освітнього процесу у закладах середньої, дошкільної, позашкільної, професійної (професійно-технічної) освіти усіх типів, форм власності, у вищих навчальних закладах міста Біла Церква, призупинення роботи театрів, кінотеатрів, музеїв, культурно-масових заходів, розважальних центрів, забезпечення обмеження проведення масових та спортивних заходів на території міста Біла Церква за участю не більше як 60 осіб (а.с. 43).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №153 від 16.03.2020 "Про тимчасове зупинення роботи об`єктів загального користування, розташованих у місті Біла Церква, з метою попередження розповсюдженню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19" з 17 березня 2020 року з 00.01 години тимчасово зупинено роботу таких об`єктів загального користування незалежно від форми власності та підпорядкування, розташованих у місті Біла Церква до прийняття окремого рішення виконавчого комітету міської ради та скасування обмежувальних заходів: кінотеатрів, театрів, музеїв, галерей та інших культурних і розважальних закладів; дитячих розважальних центрів та клубів, майданчиків, у тому числі спортивних секцій; фітнес-клубів, тренажерних залів, спортивних комплексів, СПА-центрів, центрів краси, косметологічних кабінетів, кабінетів масажу, тату-салонів, саун, басейнів, спортивних майданчиків та стадіонів; зоопарків, парків атракціонів; усіх магазинів (крамниць), за виключенням аптек, ветеринарних аптек, продуктових магазинів, банків, банкоматів, автомобільних заправних станцій; торговельно-розважальних центрів; будівельних ринків та інших (крім продуктових); барів, клубів, кафе, дискотек, пабів, ресторанів, закладів громадського харчування, зокрема, але не виключно у готелях та на автомобільних заправних станціях; інших закладів та установ, за винятком закладів охорони здоров`я та ветеринарних лікарень незалежно від форм власності та підпорядкування (на розсуд та під особисту відповідальність керівника) (а.с. 44-45).

Так, в п.6 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №153 від 16.03.2020 зазначено, що суб`єктам підприємницької діяльності, що здійснюють в місті Біла Церква діяльність на маршрутах загального користування, забезпечити перевезення в транспортному засобі пасажирів, що не перевищуватиме кількості місць для сидіння відповідно до технічної документації відповідного транспортного засобу з 17 березня 2020 року.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №154 від 18.03.2020 "Про виникнення медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру" керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації призначено заступника міського голови Новогребельську Інну Володимирівну. Серед іншого цим рішенням заборонено: регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньообласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями); перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху; перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі (а.с. 46).

Протоколом №5 позачергового засідання Київської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 18.03.2020 затвердженого т.в.о. голови Київської ОДА Володіним В. епідемічну ситуації на території Київської області, спричинену корона вірусом 2019-пСоУ, класифіковано як медико-біологічну надзвичайну ситуацію природного характеру регіонального рівня (а.с. 47-48).

Розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" з метою запобігання поширенню на території міста Біла Церква захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, враховуючи запровадження режиму функціонування надзвичайної ситуації на території міста Біла Церква та для зменшення переміщення населення, яке є найбільш вразливим, з 21 березня 2020 року тимчасово призупинено дію пільги для всіх категорій населення, що стосуються пільгового перевезення міським громадським транспортом (автомобільним та електричним) на весь час карантинних заходів (п.1). Доручено відділу інформаційних ресурсів та зв`язків з громадськістю Білоцерківської міської ради та керівникам виконавчих органів Білоцерківської міської ради забезпечити широке анонсування та висвітлення інформації про прийняте розпорядження (п.2). Відділу транспорту та зв`язку Білоцерківської міської ради забезпечити своєчасне доведення даного розпорядження до всіх керівників підприємств, що здійснюють міське пасажирське перевезення (п.3) (а.с. 42).

30.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою від 27.03.2020 до керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації Новогребельської І., в якій просив скасувати незаконне рішення від 20.03.2020 №3, яке порушує його право на безкоштовний пільговий проїзд; видати йому окремим наказом письмовий дозвіл на його індивідуальний пільговий проїзд в міському пасажирському транспорті; або видати саме позивачу цільові кошти саме на проїзд міським пасажирським транспортом на час карантину (в розрахунку не менше 10 проїзд на тиждень); надати окремо йому то ОСОБА_3 суттєву грошову допомогу саме пов`язану з карантином, не пов`язану з щорічною грошовою допомогою по програмі "Турбота", яку він та ОСОБА_3 мають право отримати незалежно від скрутного становища, пов`язаного з карантином; надати позивачу та ОСОБА_3 чайник (до 2 л.) з товстої нержавіючої сталі, оскільки всі інші швидко псуються і виходять з ладу; довести до відома про необхідність допомоги йому та ОСОБА_3 начальнику соцзахисту населення Велігорській Т.О. та Директору "Терцентру надання соцпослуг" ОСОБА_6 , зобов`язати зреагувати належним чином; враховуючи стан карантину надати йому та ОСОБА_3 продукти харчування, що дозволяють жити, а саме: з необхідним вмістом білку, жирів, вуглеводів та мікроелементів, обов`язково надати перелік наданих продуктів; надати йому та ОСОБА_3 засоби першої необхідності, а саме засоби для прання, миючі засоби, засоби для особистої гігієни; надати йому та ОСОБА_3 всі необхідні засоби для захисту, пов`язані з COVID-19, антисептики, миючі засоби для обробки (посуду також); захисні респіратори, а не маски-пов`язки, захисні спец. окуляри; компенсувати йому вимушені витрати на проїзд та переплату за придбані товари в зв`язку з неможливістю пільгового пересування (а.с. 62-64).

У відповіді на звернення позивача від 27.03.2020 Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області №3823 від 31.03.2020 вказано, що позивач перебуває на обліку в управлінні з 11.08.2015 та отримує компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги, у розмірі 210,20 грн. з 01.01.2020. Зазначено, що підняті позивачем питання не належать до компетенції управління, звернення позивача було направлено до комунальної установи Білоцерківської міської ради "Територіальний центр надання соціальних послуг" для розгляду у встановленому порядку (а.с. 65).

01.04.2020 позивач звернувся із заявою від 31.03.2020 до керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації в м.Біла Церква, заступника міського голови Новогребельскої І.В. про надання копії наказу №03 від 20.03.2020, який скасовує право позивача, конституційне право на пільговий проїзд (а.с. 66).

07.04.2020 у відповіді №О-952 заступником міського голови Поляруш О. вказано, що на звернення позивача від 01.04.2020 року щодо перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування м. Біла Церква позивачу надається копія Розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" та проінформовано про те, що на усій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року діє карантин (а.с. 67).

13.04.2020 ОСОБА_1 звернувся із скаргою від 10.94.2020 до міського голови Дикого Г.А. і просив негайного задоволення всіх його вимог у скарзі до І. Новогребельської від 27.03.2020 р. №О-932 (а.с. 74).

Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області у відповіді №О-995 від 15.05.2020 року вказав позивачу, що розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 року відповідає чинному законодавству (а.с. 19-20).

Протоколом №17 позачергового засідання Київської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 29.05.2020, затвердженого т.в.о. голови Київської ОДА Володіним В., вирішено запровадити послаблення протиепідемічних заходів на території Київської області за умови дотримання протиепідемічних вимог, встановлених постановами Головного державного санітарного лікаря України (а.с. 53-58).

Розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №31 від 01.06.2020 "Про відміну дії деяких розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації" відмінено дію розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове припинення пільгових перевезень" (а.с. 52).

Не погоджуючись із Розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

У ході судового розгляду справи суд встановив, що спірне розпорядження стосується обсягу прав осіб пільгових категорій на безкоштовний проїзд у міському пасажирському транспорті загального користування у місті Біла Церква Київської області. Це розпорядження є обов`язковим для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, розташованими на території міста. Оскільки спірним розпорядженням урегульовано суспільні правовідносини щодо обслуговування населення міським пасажирським транспортом загального користування, а його дія поширюється на невизначене коло осіб, відтак це розпорядження є нормативно-правовим актом.

Згідно з пунктом 18 частини 1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені статтею 264 КАС України.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 264 КАС України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 2, 3 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів, оскільки є інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_3 , виданим довічно (а.с. 11).

Відповідно до ст.38-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Відтак суд дійшов до висновку, що на позивача, який постійно проживає в місті Біла Церква та має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів, щодо безоплатного проїзду усіма видами міського пасажирського транспорту, поширюється дія оскаржуваного Розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", відповідно до п.1 якого з 21 березня 2020 року тимчасово призупинено дію пільги для всіх категорій населення, що стосуються пільгового перевезення міським громадським транспортом (автомобільним та електричним) на весь час карантинних заходів.

Додані до позовної заяви копії квитків вартістю проїзду 5 грн. разом із відеодоказами, наданими позивачем, свідчать про те, що з 21 березня 2020 року позивач оплачував вартість проїзду в міському громадському транспорті у повному обсязі, отже пільгове перевезення пасажирів з 21 березня 2020 року в місті Біла Церква було зупинено.

Тож в силу приписів частини 2 статті 264 КАС України позивач має право оскаржити вказаний нормативно - правовий акт до суду.

Перевіряючи законність оскаржуваного нормативного-правового акту, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб визначає Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 року №1645-III (далі - Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб", в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ст.1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб; обмежувальні протиепідемічні заходи - медико-санітарні та адміністративні заходи, що здійснюються в межах осередку інфекційної хвороби з метою запобігання її поширенню; протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Згідно з вимогами ст.5 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" органи місцевого самоврядування у сфері захисту населення від інфекційних хвороб забезпечують проведення профілактичних і протиепідемічних заходів на територіях населених пунктів, у місцях масового відпочинку населення та рекреаційних зонах, а також робіт по ліквідації епідемій та спалахів інфекційних хвороб і вирішують питання фінансового та матеріально-технічного забезпечення цих заходів і робіт; здійснюють комплексні заходи, спрямовані на ліквідацію епідемій, спалахів інфекційних хвороб та їх наслідків.

Статтею 10 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що основними принципами профілактики інфекційних хвороб є: визнання захисту населення від інфекційних хвороб одним із пріоритетних напрямів діяльності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування; дотримання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та громадянами санітарно-гігієнічних та санітарно-протиепідемічних правил і норм при здійсненні будь-яких видів діяльності; комплексність проведення профілактичних, протиепідемічних, соціальних і освітніх заходів, обов`язковість їх фінансування; безоплатність надання медичної допомоги особам, хворим на інфекційні хвороби, у державних і комунальних закладах охорони здоров`я та в державних наукових установах; соціальний захист осіб, які хворіють на інфекційні хвороби чи є бактеріоносіями; державна підтримка відповідних наукових розробок і вітчизняних виробників медичних імунобіологічних препаратів, лікарських і дезінфекційних засобів та виробів медичного призначення, що застосовуються для профілактики, діагностики та лікування інфекційних хвороб.

Положеннями ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

11.03.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - Постанова), якою відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211" заборонено, зокрема: 4) з 12 год. 00 хв. 18 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р.: регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями); перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху; перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі; заїзд на територію автостанцій автобусів, які здійснюють перевезення пасажирів у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні, та реалізацію власниками автостанцій квитків автомобільним перевізникам, які виконують такі перевезення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №338-р "Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації", з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 31 жовтня 2020 року.

З системного аналізу наведених норм слідує, що до повноважень Кабінету Міністрів України віднесено встановлення карантину на території держави, а до повноважень органів місцевого самоврядування відноситься вжиття комплексу профілактичних і протиепідемічних заходів, у тому числі адміністративного характеру, спрямованих для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

При цьому, суд зазначає, що Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-III не врегульовує роботу громадського автомобільного транспорту в умовах введеного карантину, зокрема, щодо можливості та необхідності проведення протиепідемічних та санітарно профілактичних заходів, нормативів наповнюваності транспортних засобів, вимоги до водіїв та пасажирів щодо забезпечення засобами індивідуального захисту, тощо.

Всі зазначені вище вимоги визначаються окремими нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, рекомендаціями Головного санітарного лікаря України тощо.

Відповідно до приписів ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад належить: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством; залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій, що не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, до участі в обслуговуванні населення засобами транспорту і зв`язку.

Повноваження місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в умовах карантину визначено ст. 30 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб".

Так, на територіях, де встановлено карантин, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування надається право: залучати підприємства, установи, організації незалежно від форм власності до виконання заходів з локалізації та ліквідації епідемії чи спалаху інфекційної хвороби; залучати для тимчасового використання транспортні засоби, будівлі, споруди, обладнання, інше майно підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, необхідне для здійснення профілактичних і протиепідемічних заходів, із наступним повним відшкодуванням у встановленому законом порядку його вартості або витрат, пов`язаних з його використанням; установлювати особливий режим в`їзду, виїзду на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць громадян і транспортних засобів, а у разі необхідності - проводити санітарний огляд речей, багажу, транспортних засобів та вантажів; запроваджувати більш жорсткі, ніж встановлені нормативно-правовими актами, вимоги щодо якості, умов виробництва, виготовлення та реалізації продуктів харчування, режиму обробки та якості питної води; установлювати особливий порядок проведення профілактичних і протиепідемічних, у тому числі дезінфекційних, та інших заходів; створювати на в`їздах, виїздах на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць, що знаходяться на території карантину, контрольно-пропускні пункти, залучати в установленому порядку для роботи в цих пунктах військовослужбовців, працівників, матеріально-технічні та транспортні засоби підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, частин та підрозділів центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку.

Отже, відповідними нормами права передбачено можливість місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування запровадження на відповідних територіях чи об`єктах особливих умов пересування і перевезення, проте не надано повноважень на скасування визначених чинним законодавством пільг.

В Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст.1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч.2 ст.3).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.1, 2 ст.8 Основного Закону України).

Відповідно до положень розділу II Конституції України, зокрема: кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33); кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ч.1, 2 ст.43); громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ч.1 ст.46).

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Право громадян на пільговий проїзд громадським транспортом передбачено чинним законодавством України, зокрема, Законами України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства", а також постановами Кабінету Міністрів України "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" від 17.05.1993 №354, "Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування" від 05.04.1994 №226.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354" від 16.08.1994 №555 поширено чинність постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" на інвалідів.

Крім того, суд зауважує, що ст.38-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII передбачено, що особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Як встановлено судом, оспорюване в межах даної справи Розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", зокрема стосувалося обсягу прав осіб пільгових категорій на безкоштовний проїзд в міському пасажирському транспорті загального користування на території м. Біла Церква Київської області.

На переконання суду, оскільки спірним розпорядженням було зупинено на невизначений термін пільговий проїзд як такий, то фактично таким розпорядженням звужено зміст та обсяг права осіб на безкоштовний проїзд відповідно до вимог закону, зокрема позивача, як особи, що має право на пільги, встановлені законодавством України для осіб з інвалідністю.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірне розпорядження не відповідає вимогам Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", Постанов Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354, від 16 серпня 1994 року №555 та суперечить гарантіям, змісту і спрямованості діяльності держави, визначеним у Конституції України.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Разом з тим, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", не містить положень, які регулюють порядок перевезення осіб пільгових категорій в міському пасажирському транспорті загального користування.

Крім того, Законом України від 12.12.2009 №1767-VI ратифіковано Конвенцію про права осіб з інвалідністю. У силу положень ст. 9 Конституції України, Конвенція про права осіб з інвалідністю є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Із цією метою держави-учасниці зобов`язуються, крім іншого: а) вживати всіх належних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визнаються в цій Конвенції; c) ураховувати осіб з інвалідністю в усіх стратегіях і програмах захисту і заохочення прав людини; d) утримуватися від будь-яких дій або методів, які не узгоджуються із цією Конвенцією, і забезпечувати, щоб державні органи та установи діяли відповідно до цієї Конвенції.

Що стосується економічних, соціальних та культурних прав, то кожна держава-учасниця зобов`язується вживати, максимально залучаючи наявні в неї ресурси, а у випадку необхідності - удаючися до міжнародного співробітництва, заходів для поступового досягнення повної реалізації цих прав без шкоди для тих сформульованих у цій Конвенції зобов`язань, які є безпосередньо застосовними відповідно до міжнародного права.

Згідно з положеннями ст. 9 Конвенції про права осіб з інвалідністю, щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту…, як у міських, так і в сільських районах.

Отже, внаслідок прийняття таких законодавчих положень, держава Україна взяла на себе обов`язок забезпечити реалізацію прав осіб з інвалідністю з урахуванням відповідних розладів функцій організму останніх, у тому числі щодо доступу до транспортної інфраструктури, вільного пересування, максимально залучаючи наявні в неї ресурси.

Надаючи оцінку спірному розпорядженню за критерієм обґрунтованості суд зазначає, що відповідними пільгами користуються і ті громадяни, які продовжують працювати в умовах карантину та добираються до роботи на громадському транспорті, а тому мета спірного рішення не відповідає постанові Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, на яку покликався на обґрунтування своїх заперечень відповідач.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що відповідно до приписів ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Надаючи правової оцінки питанню наявності повноважень у керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації на прийняття розпорядження №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", суд зауважує на такому.

Види актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено у статті ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР.

Згідно з ч.1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос (ч.2 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради (ч.3 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Рішення сільської, селищної, міської ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов`язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності (ч.4 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію (ч.5 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч.6 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Згідно з ч.8 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Отже, аналіз вказаних положень свідчить про те, що статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" чітко визначено три види актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування:

- нормативні та інші акти у формі рішень сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради;

- рішення виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради;

- розпорядження сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті, районної, обласної ради.

Як встановлено судом, розпорядження №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" є нормативно-правовим актом, а відтак мало бути прийнято на сесії Білоцерківської міської ради Київської області із дотриманням процедури, встановленої статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", чого зроблено не було.

Спірне розпорядження №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" прийнято керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступником міського голови Новогребельською І.В.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківської міської ради Київської області №2548-55-VII від 30.08.2018 затверджено Положення про управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Білоцерківської міської ради в новій редакції (далі - Положення) (а.с. 38-41).

Згідно з п.1 Положення Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Білоцерківської міської ради є структурним підрозділом міської ради, який утворюється рішенням міської ради і є підзвітним та підконтрольним міській раді, її виконавчому комітету і міському голові.

Управління є органом управління Білоцерківської міської ланки територіальної підсистеми єдиної державної системи цивільного захисту Київської області, який утворено з метою забезпечення реалізації державної політики у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій, запобігання виникненню цих ситуацій та реагування на них.

Згідно з п.6 Положення "Керівництво управління" для виконання покладених на управління завдань в управлінні передбачена посада начальника управління.

Суд зазначає, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №154 від 18.03.2020 "Про виникнення медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру" керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації призначено заступника міського голови Новогребельську Інну Володимирівну.

Пунктом 3 цього рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №154 від 18.03.2020 керівнику робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації для безпосередньої організації і координації аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт своїм рішенням надано повноваження призначити начальника штабу з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, визначити склад штабу та місце його роботи.

Також пунктом 3.2 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №154 від 18.03.2020 врегульовано, що свої рішення з організації і виконання робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації оформляти розпорядженнями.

Приймаючи рішення №154 від 18.03.2020, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області керувався статтею 40 Закону України "Про місцеве самоврядування вУкраїні", якою передбачено, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Згідно з ч.1 ст. 71 Кодексу цивільного захисту України для координації дій органів державної влади та органів місцевого самоврядування, органів управління та сил цивільного захисту, а також організованого та планового виконання комплексу заходів та робіт з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій:

1) використовуються пункти управління та центри управління в надзвичайних ситуаціях;

2) утворюються спеціальні комісії з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) призначаються керівники робіт з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

4) утворюються штаби з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

5) визначається потреба у силах цивільного захисту;

6) залучаються сили цивільного захисту до ліквідації наслідків надзвичайної ситуації.

Згідно з ч.3 ст. 73 Кодексу цивільного захисту України у разі виникнення надзвичайних ситуацій відповідні центри управління в надзвичайних ситуаціях безпосередньо взаємодіють із штабом з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації у разі його утворення і забезпечують його роботу. Розпорядження і вказівки керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації для персоналу таких центрів управління в надзвичайних ситуаціях обов`язкові для виконання.

Згідно з ч.1 ст. 75 Кодексу цивільного захисту України керівник робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації призначається для безпосереднього управління аварійно-рятувальними та іншими невідкладними роботами під час виникнення будь-якої надзвичайної ситуації.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 75 Кодексу цивільного захисту України залежно від рівня надзвичайної ситуації керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації призначається виконавчим органом міської ради у разі виникнення надзвичайної ситуації місцевого рівня - один із заступників міського голови.

Згідно з ч.7 ст. 75 Кодексу цивільного захисту України залежно від обставин, що склалися у зоні надзвичайної ситуації, керівник робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації самостійно приймає рішення щодо:

1) здійснення заходів з евакуації;

2) зупинення діяльності суб`єктів господарювання, розташованих у зоні надзвичайної ситуації, та обмеження доступу населення до такої зони;

3) залучення в установленому порядку до проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт необхідних транспортних засобів, іншого майна суб`єктів господарювання, розташованих у зоні надзвичайної ситуації, аварійно-рятувальних служб, а також громадян за їх згодою;

4) зупинення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт, якщо виникла підвищена загроза життю або здоров`ю рятувальників та інших осіб, які беруть участь у ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

5) інші рішення, необхідні для ліквідації наслідків надзвичайної ситуації та забезпечення безпеки постраждалих.

Частиною 8 ст. 75 Кодексу цивільного захисту України визначено, що рішення керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації оформляється розпорядженням. Підготовка розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, їх реєстрація в установленому порядку після підписання та доведення до виконавців здійснюється штабом з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації. Розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами, які беруть участь у ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, а також громадянами і суб`єктами господарювання, розташованими у зоні надзвичайної ситуації.

Отже, організація робіт з реагування на надзвичайні ситуації передбачає призначення керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, в даному випадку виконавчим органом міської ради одного із заступників міського голови, повноваження якого у сфері організованого та планового виконання комплексу заходів та робіт з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій передбачені спеціальними нормами Кодексу цивільного захисту України (статті 71-77 Кодексу цивільного захисту України).

Аналіз повноважень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації свідчить про відсутність такого повноваження як прийняття рішення про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом.

Враховуючи, що по суті прийняте розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" містить всі ознаки нормативно-правового акту, є підстави для визнання його протиправним та нечинним.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд вважає за необхідне наголосити про нехтування суб`єктом владних повноважень під час прийняття оспорюваного розпорядження такими засадами адміністративного судочинства, як прийняття рішення з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та принципу пропорційності.

Суд зазначає, що принцип пропорційності є складовою принципу верховенства права. Сам же принцип пропорційності має також три підпринципи: адекватність (міра адекватна для досягнення завчасно встановленої цілі, якщо бажаний результат може бути досягнуто тільки за умови звертання до цієї міри); необхідність (міра є законною з найменш можливими обмеженнями при умові досягнення легітимної цілі); пропорційність як сувора вимога (серйозність втручання та серйозність причин, які виправдовують це втручання, повинні бути пропорційними одна до іншої).

Європейський суд з прав людини в рішенні Handyside v. the United Kingdom від 07.12.1976 року, зазначив про те, що кожна "спеціальна процедура", "умова", "обмеження" чи "покарання", які покладені, повинні бути пропорційні легітимній меті, що переслідується.

З огляду на встановлені обставини справи суд вважає, що приймаючи розпорядження щодо зупинення пільгового проїзду на невизначений час, відповідачем не дотримано принципу пропорційності, тобто балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів громадян та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

При цьому не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що розпорядження №03 мало тимчасовий характер застосування, адже оспорюваним розпорядженням не визначено певного проміжку у часі чи конкретного терміну дії спірного розпорядження, а лише вказано, що дію пільги тимчасово призупинено.

Натомість на ознаку невизначеності терміну дії спірного розпорядження вказує те, що закінчення дії спірного розпорядження пов`язано із настанням певної події, а саме в п.1 розпорядження №03 від 20.03.2020 зазначено, що тимчасово призупинено дію пільги для всіх категорій населення, що стосуються пільгового перевезення міським громадським транспортом (автомобільним та електричним) на весь час карантинних заходів. Як відомо, карантин в Україні триває і на момент ухвалення рішення у даній справі.

Встановлені обставини справи дають підстави для висновку про протиправність Розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом".

За правилами частини 9 статті 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Згідно з частиною 3 статті 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

З огляду на викладене і враховуючи приписи частини третьої статті 264 КАС України щодо права особи, стосовно якої застосовано нормативно-правовий акт, оскаржити його до суду протягом всього строку чинності такого акту, позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Водночас норми частини другої статті 122 КАС України (щодо шестимісячного строку звернення до суду) у випадку оскарження нормативно-правового акта не застосовуються.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №826/22472/15 і від 13 жовтня 2020 року у справі №160/10542/19.

Суд не переконаний доводами відповідача про те, що оспорюване розпорядження втратило чинність у зв`язку з прийняттям керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації розпорядження №31 від 01.06.2020 "Про відміну дії деяких розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації", яким, зокрема відмінено дію розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове припинення пільгових перевезень".

З цього приводу суд зазначає, що оспорюване розпорядження прийнято у відсутність у керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації повноважень на прийняття відповідного рішення про тимчасове припинення пільгових перевезень, а отже оспорюване розпорядження прийнято неуповноваженою особою, яка відповідно не має повноважень і скасовувати чи визнавати таким, що втратило чинність рішення, на прийняття якого така особа не мала повноважень.

Слід зауважити, що в теорії і в чинному законодавстві розрізняються поняття «визнання нечинним» та «скасування».

Скасування акта - визнання в установленому законодавством порядку недійсним акта з моменту його прийняття.

Втрата чинності акта - визнання в установленому законодавством порядку недійсним акта на майбутнє, іншими словами, акт втрачає чинність з моменту прийняття відповідного рішення уповноваженим органом.

Кодекс адміністративного судочинства України також розрізняє ці поняття.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Аналогічні положення містяться в статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Натомість розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №31 від 01.06.2020 "Про відміну дії деяких розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації", відмінено дію розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове припинення пільгових перевезень".

Суд зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України, як і Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" не містить повноважень відмінити дію раніше прийнятого акту. Суд не вважає тотожними поняття "скасувати" та "відмінити", тому розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №31 від 01.06.2020 "Про відміну дії деяких розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації" не свідчить про скасування дії розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації №03 від 20.03.2020 "Про тимчасове припинення пільгових перевезень".

Окремо слід зауважити, що навіть і втрата чинності оскаржуваного розпорядження не відновлює положення позивача, як користувача послуг з пільгового перевезення пасажирів, який не погоджується із застосованими до нього обмеженнями у користуванні пільгами на безплатний проїзд у громадському транспорті в період дії розпорядження № 03 від 20.03.2020.

Суд звертає увагу, що позивач просить визнати незаконним (протиправним) та скасувати Розпорядження №3 від 20.03.2020 Керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступника Білоцерківського міського голови Новогребельської І.В. "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", натомість оскаржуване розпорядження з урахуванням частини 9 статті 264 КАС України підлягає визнанню судом протиправним та нечинним.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача - Білоцерківської міської ради Київської області на користь позивача 80,00 грн. витрачених коштів за проїзд, згідно представлених квитків (в кількості 16 шт. (по 5,00 грн. за кожну поїздку)) в зв`язку з вимушеними витратами, пов`язаними з незаконним розпорядженням №3, яким позивача було незаконно позбавлено пільг на проїзд, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.5. ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Вказану суму позивач обґрунтовує понесеними витратами на вартість проїзду по 5 грн. за один квиток, у кількості 16 поїздок в межах міста Біла Церква, які зумовлені необхідністю закупівлі продуктів харчування та речей побутового призначення як для себе особисто, так і з метою надання соціальних послуг по догляду за особою похилого віку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період зупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до вимог статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини; шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом; шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіюванні.

Для стягнення такої шкоди необхідна наявність безпосереднього зв`язку між протиправними рішеннями (діями) та понесеними витратами (шкодою), який в даному випадку наявний.

Враховуючи те, що суд при вирішенні даної справи визнав протиправним та нечинним розпорядження №3 від 20.03.2020 Керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступника Білоцерківського міського голови Новогребельської І.В. "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з витрачанням коштів на проїзд підлягають задоволенню.

Визначаючись із розміром заподіяної матеріальної шкоди позивачу, суд виходив з того, що документально підтвердженими понесеними позивачем витратами є квитки на міське маршрутне таксі у кількості 16 штук по 5 грн. за один квиток на загальну суму 80,00 грн. (а.с.23). Заперечень від відповідача щодо розміру заподіяної шкоди не було.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Білоцерківської міської ради Київської області забезпечити доведення рішення суду щодо незаконності (протиправності) Розпорядження №3 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", а також його скасування до всіх керівників підприємств, що здійснюють пасажирські перевезення, зокрема водіїв (які залюбки чіпляли собі в салонах Розпорядження №3, як підставу відмовити в пільгах позивачу), суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Згідно з ч.3 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України в рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статті 5 КАС.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача у зв`язку з прийняттям відповідачем оспорюваного розпорядження, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд акцентує увагу на тому, що правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як от наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.15 у справі №21-5361а15, від 01.12.15 у справі №21-3222а15, від 08.12.15 у справі №21-5435а15.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Натомість в зазначеній частині позовних вимог про зобов`язання відповідача доведення рішення суду щодо незаконності (протиправності) Розпорядження №3 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", а також його скасування до всіх керівників підприємств, що здійснюють пасажирські перевезення, зокрема водіїв, суд зазначає про відсутність підстав вважати право позивача порушеним, адже згідно приписів ч.2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відтак, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача доведення рішення суду щодо незаконності (протиправності) Розпорядження №3 від 20.03.2020 "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом", а також його скасування до всіх керівників підприємств, що здійснюють пасажирські перевезення, зокрема водіїв, є передчасними, а позивачем своєю чергою не надано доказів на підтвердження порушення своїх прав, що має наслідком відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст.71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до приписів ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

При цьому, суд звертає увагу відповідача, що відповідно до ч.1 ст.265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Позивачем заявлені до відшкодування судові витрати, пов`язані із розглядом справи на суму 244,47 грн., а саме витрати з ксерокопіювання (друку) документів на суму 76,00 грн., що підтверджуються чеком від 02.02.2021 (а.с.210); витрати, пов`язані із прибуттям до суду 15.01.2021 для ознайомлення з матеріалами справи, зокрема на придбання квитка на автобус Київ-Біла Церква вартістю 46,10 грн. (а.с.175, 210); витрати, пов`язані із прибуттям до суду 19.01.2021 для участі у судовому засіданні, зокрема на придбання квитка на електропотяг Київ-Фастів вартістю 14,37 грн. (а.с.232); витрати, пов`язані із підготовкою справи до розгляду на відправку двох рекомендованих поштових відправлень 2 х 38,00 грн. на суму 76,00 грн., що підтверджується чеками від 26.10.2020 та на придбання двох СД-R-дисків по 11,00 грн. на суму 22,00 грн. (а.с.25).

Згідно з ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 135 КАС України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст. 138 КАС України розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та нечинним розпорядження та стягнення матеріальної шкоди, виходячи з пропорційності до розміру задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача належать витрати, пов`язані із розглядом справи та підготовкою справи до розгляду в сумі 163,79 грн. (67 % від загальної суми судових витрат) (244,47 х 67 : 100).

Під час звернення з даним позовом до суду позивач судовий збір не сплачував, оскільки є звільненим від сплати судового збору як інвалід 2 гр. на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

В судовому засіданні 23.02.2021 проголошено вступну та резолютивну частину рішення, повний текст судового рішення складено 05.03.2021.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та нечинним розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступника Білоцерківського міського голови Новогребельської І.В. "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" від 20.03.2020 №03.

3. Стягнути з Білоцерківської міської ради Київської області (ідентифікаційний код 26376300, місцезнаходження: 09117, Київська область, місто Біла Церква, вул. Я.Мудрого, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 80,00 грн. (вісімдесят грн. 00 коп.) на відшкодування шкоди, заподіяної протиправним розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, заступника Білоцерківського міського голови Новогребельської І.В. "Про тимчасове призупинення пільгового перевезення пасажирів міським транспортом" від 20.03.2020 №03.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Білоцерківської міської ради Київської області (ідентифікаційний код 26376300, місцезнаходження: 09117, Київська область, місто Біла Церква, вул. Я.Мудрого, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати в сумі 163,79 грн. (сто шістдесят три грн. 79 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Кушнова А.О.