Справа № 160/15410/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
20.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
Позов обґрунтовано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з приводу призначення пенсії за віком, попри наявності підтвердженого страхового стажу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
06.01.2021 р. на електронну адресу суду від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що до загального стажу позивача не було зараховано періоди роботи на підприємстві «Ветсанзавод» з 31.10.1980 по 05.03.2000, оскільки записи у трудовій книжці оформлені не належним чином. Записи скріплені трьома печатками з нечіткою назвою підприємства та символікою (гербом) України, дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-5) за період з 1998 по 2000 р.р. відсутні.
Будь-яких інших документів про підтвердження даних періодів роботи позивач не надав. Позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного стажу.
Також зазначив, що позивачем пропущено строк для звернення до суду та визначено необґрунтовано високі судові витрати.
15.01.2021 відзив відповідача надійшов до суду із додатками засобами поштового зв`язку.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31.07.2018 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №730/03-815 від 04.10.2018 року відмовлено у призначенні пенсії через недостатність страхового стажу.
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та просив встановити факт належності йому правовстановлюючого документу - трудової книжки, в якій містяться записи під номерами 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 та 12, які зроблено Дніпропетровським державним Ветсанзаводом Міністерства сільського господарства і продовольства України («Ветсанутільзавод»).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/854/19 від 05.03.2019 заяву ОСОБА_1 , де заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відділ з питань призначення та перерахунків пенсій №4 Управління застосування пенсійного законодавства (, вулиця Січеславська Набережна, 17, м. Дніпро, 49000), про встановлення належності правовстановлюючого документу - задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документу трудової книжки НОМЕР_2 , виданої 11 березня 1980 року на ім`я - « ОСОБА_2 », в якій містяться записи під номерами 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 та 12, які зроблено Дніпропетровським державним Ветсанзаводом Міністерства сільського господарства і продовольства України («Ветсанутільзавод»).

11.08.2019 позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком із наданням рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/854/19 від 05.03.2019.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 9619/03-16 від 17.08.2019 року повторно відмовило позивачу у призначенні пенсії через недостатність страхового стажу.

Вважаючи протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, надані листами №730/03-815 від 04.10.2018 року та № 9619/03-16 від 17.08.2019 року, позивач звернувся до суду.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Функціями соціальної держави є забезпечення й захист соціальних прав людини; соціальний захист населення; вирівнювання соціального стану суб`єктів суспільних відносин.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058 визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІ1 (далі - Закону №1788-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ст.7 Закону №1788-ХІІ, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637(далі - Порядок № 637).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Аналізуючи чинні нормативно-правові акти України, які регулюють умови пенсійного забезпечення, суд приходить до висновку, що положення Порядку № 637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальнім по відношенню до Закону №1788-ХІІ, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Так, у трудовій книжці ОСОБА_1 наявні записи, що підтверджують роботу у Дніпропетровському державному Ветсанзаводі Міністерства сільського господарства і продовольства України («Ветсанутільзавод»), а саме:

запис № 4 - 31 жовтня 1980 року - позивач був прийнятий на роботу на посаду слюсаря - авто ремонтника 4-го розряду;

запис № 5 - 04 січня 1981 року - переведений на посаду слюсаря - моториста 5-го розряду;

запис № 6 - 03 вересня 1981 року - переведений на посаду водій 3-го класу;

запис № 7 - 12 лютого 1985 року - позивачу присвоєно кваліфікацію водія 2-го класу;

запис № 8 - 01 грудня 1990 року позивачу присвоєно 1-ий клас водія;

запис № 9 - 11 лютого 1991 року переведено на посаду слюсаря - моториста 6-го розряду;

запис № 10 - 27 березня 1991 року позивача переведено на посаду водія легкового автомобіля;

запис № 11 - 11 жовтня 1993 року - переведено на посаду водія сировинного автомобіля з перевезення та збору трупів полеглих тварин;

запис № 12 - 05 березня 2000 року позивача звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993.

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Як вбачається з листів відповідача, якими надано відмову позивачу у призначенні пенсії, відповідачем не взято до уваги та не зараховано до загального стажу періоди роботи позивача за трудовою книжкою: з 31.10.1980 року по 05.03.2000 року, у зв`язку з тим, що записи у трудовій книжці скріплено трьома печатками з нечіткою назвою підприємства та символікою (гербом) України.

Разом з тим, відповідно до п. 2.6. Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58, у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Отже, з аналізу вказаних вище норм слідує, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Суд зазначає, що підтвердити записи у трудовій книжці, відповідно до Інструкції №58, не вбачається за можливе, оскільки згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Дніпропетровський державний Ветсанзавод Міністерства сільського господарства і продовольства України («Ветсанутільзавод») знаходиться в стані припинення за судовим рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області (справа № Б2/18-11/99) про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури з 11.04.2000 року.

Поряд з тим, відповідно до листа Державного архіву Дніпропетровської області від 03.11.2020 №3-96-2020, місце зберігання архіву Дніпропетровського державного Ветсанзавод Міністерства сільського господарства і продовольства України («Ветсанутільзавод») невідоме.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно статті 90 КАС, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, на підставі досліджених доказів в їх сукупності, аналізу норм законодавства України, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат у сумі 8840,8 грн., зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. та судового збору у розмірі 840,8 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Зоц А.О.

Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги №15-10/2020 від 15.10.2020, копію квитанції до прибуткового ордеру №1 від 15.10.2020 про сплату 8000,00 грн. гонорару у касу адвоката, акт прийому - передачі наданих послуг від 17.1.2020, розрахунок розміру гонорару згідно умов договору №15-10/2020 про надання правової допомоги від 17.11.2020, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 17.11.2020

Згідно зі ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз позовної заяви, суті спірних правовідносин), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Вказана позиція суду відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові №301/2534/16-ц від 31 липня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, місто Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 26; ) щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, місто Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 26; ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за віком з 29.05.2018 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи в Дніпропетровському державному Ветсанзаводі Міністерства сільського господарства і продовольства України («Ветсанутільзавод») з 31.10.1981 року по 05.03.2000 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, місто Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 26; ) сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 840,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

29.01.2021

Рішення не набрало законної сили 29 січня 2021 р.

Суддя В.В. Кальник