Справа № 500/2677/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2677/20 пров. № А/857/15601/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Сідорова В.М.,

представника відповідача Дядишин Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року (прийняте у м. Тернополі суддею Подлісною І.М.; складене у повному обсязі 03 листопада 2020 року) в адміністративній справі № 500/2677/20 за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області (далі - УДМС України в Тернопільській області) №13 від 21 серпня 2020 року про скасування дозволу на його імміграцію в Україну;

- зобов`язати УДМС України в Тернопільській області поновити йому посвідку на постійне проживання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він знаходиться на території України на підставі посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 , виданої УДМС України в Тернопільській області 18.07.2016. Підставою для отримання дозволу на імміграцію в Україну було те, що його дочка ОСОБА_2 є громадянкою України. Вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті не було враховано те, що ним свідомо не надавались неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; так ним не порушувалось законодавство України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Рішення УДМС України в Тернопільській області № 13 від 21 серпня 2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Володимирівка, Сабірабадського району, Азербайджан, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 05 жовтня 2015 року Міністерством внутрішніх справ Азербайджанської Республіки визнано протиправним та скасовано.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, в частині задоволених вимог, його оскаржило УДМС України в Тернопільській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію 18.05.2016 позивач перебував на території України понад дозволений законом строк, тобто більше 90 днів. Просить звернути увагу, що на той час в посадових осіб УДМС України в Тернопільській області не було можливості перевірити законність перебування позивача на території України, оскільки не було визначено механізму проведення таких перевірок. Вказує на те, що УДМС України в Тернопільській області при прийнятті оскаржуваного рішення належним чином враховано всі обставини та інтереси, оскільки взято до уваги розірвання шлюбу в 2016 р. на підставі рішення суду, а будь-яких доказів проживання сім`єю з колишньою дружиною і дитиною позивачем не надано.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просив апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача та позивач, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Азербайджанської Республіки згідно паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 05 жовтня 2015 року Міністерством внутрішніх справ Азербайджанської Республіки.

Позивач знаходиться на території України на підставі посвідки на постійне місце проживання серія НОМЕР_1 від 18 липня 2016 року, виданої УДМС України в Тернопільській області.

Підставою для отримання дозволу на імміграцію в Україну та, як наслідок, посвідки на постійне проживання був шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , 30.04.1984 серії НОМЕР_3 , виданого ВДРАЦС Кременецького районного управління юстиції у Тернопільській області 01.09.2015. Проте цей шлюб розірвано на підставі рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.12.2016, справа № 601/1810/16, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 4 від 30.09.2020.

Рішенням управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області № 13 від 21 серпня 2020 р., яке позивач отримав 28 серпня 2020 року, громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Володимирівка Сабірабадського району, Азербайджан, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 05 жовтня 2015 року Міністерством внутрішніх справ Азербайджанської Республіки, на підставі пунктів 1 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, який виданий 29 червня 2016 року. Крім того, видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18 липня 2016 року скасована на підставі вимог підпункту 1 підпункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, переселення, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (із змінами).

Вважаючи вищезазначене рішення безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки позивач тривалий час проживає на території України, виховує малолітню дочку, яка народжена в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та інтересами позивача, оскільки при видачі дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття таких рішень підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За вимогами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства (далі - Закон № 2491-III).

Статтею 1 Закону № 2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 9 Закону № 2491-III визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України; 6) документ про сплату державного мита.

З матеріалів справи видно, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 18.05.2016 звернувся в Кременецький РС УДМС України в Тернопільській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки він є батьком громадянина України.

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» 29.06.2016 Кременецький РС УДМС України в Тернопільській області прийняв рішення щодо видачі дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

А на підставі цього рішення 29.06.2016 Кременецьким РС УДМС України в Тернопільській області видано позивачу дозвіл за № 109 на імміграцію в Україну.

При цьому, головним спеціалістом Кременецького РС УДМС України в Тернопільській області Омельчук І.Т. здійснено перевірку підстав та законності перебування в Україні, справжності поданих документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства, з`ясовано у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, а також на виконання вимог п. 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 направлено запити в Окремий центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за 21/7300 від 26.05.2016, в Сектор Укрбюро Інтерполу ГУНП України в Івано-Франківській області за № 21/7005 від 20.05.2016, в управління СБУ в Тернопільській області за № 21/7004 від 20.05.2016, за результатами розгляду яких цими органами не встановлено підстав для заборони надання дозволу на імміграцію громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 (а.с. 53, 55, 57).

Тобто, з матеріалів справи видно, що при наданні безстрокової посвідки на постійне місце проживання в Україні позивач надав всі необхідні документи, які в свою чергу пройшли необхідну перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу. За результатами такої перевірки відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у наданні дозволу.

Разом з тим, 21.08.2020 головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Тернопільській області Л. Ярмусь складено висновок щодо скасування громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.

До такого висновку міграційний орган дійшов у зв`язку з не підтвердженням факту перетину позивачем кордону України 14.01.2016 та 27.04.2016, що свідчить про порушення строків тимчасового перебування і знаходження на території України нелегально. Неповідомлення вказаних обставин останнім, під час звернення за отриманням дозволу на імміграцію, розцінено міграційним органом, як порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

При цьому колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що зі змісту оскаржуваного рішення міграційного органу № 13 від 21.08.2020 не зрозуміло, що стало підставою для висновку уповноваженого органу про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, оскільки в цьому рішенні не вказано - за яке саме порушення міграційний орган скасував позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне місце проживання.

Разом з тим, при розгляді цієї справи колегія суддів апеляційного суду враховує висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17, в якій суд звернув увагу на те, що навіть якщо дозвіл на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивач) є неприпустимим.

Щодо доводів відповідача про те, що порушення позивачем строку тимчасового перебування і знаходження на території України розцінено ним, як порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 222-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Державної прикордонної служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порушенням іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через її територію, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, порушенням порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, а також з порушенням порядку в`їзду до району проведення антитерористичної операції або виїзду з нього (стаття 202, частина друга статті 203, стаття 203-1 (щодо порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204-2, 204-4).

Статтею 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

З наведеного видно, що належним доказом вчинення позивачем порушення строків тимчасового перебування і знаходження на території України є постанова органу Державної прикордонної служби України за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення. Проте, відповідачем таких доказів не надано.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

А відповідно до частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, саме відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відповідно до цих приписів зобов`язаний надати докази на підтвердження правомірності своїх дій та рішень; а щодо позивача такий обов`язок законодавством не встановлений.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення УДКС України в Тернопільській області № 13 від 21 серпня 2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Володимирівка Сабірабадського району, Азербайджан, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 05 жовтня 2015 року Міністерством внутрішніх справ Азербайджанської Республіки є протиправним та таким, що грунтується на неналежних доказах, а тому підлягає скасуванню.

Інші доводи апелянта на законність рішення суду не впливають, а також не мають юридичного значення для спірних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 500/2677/20 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 09 березня 2021 року.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду