Справа № 815/5514/16
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5514/16
09 березня 2021 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Єфіменка К.С., Харченко Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про заміну боржника у справі № 815/5514/16,-
Розгляд заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні призначено на 09.03.2021 р. о 09 год. 30 хв. з повідомленням учасників справи.
До судового засідання 09.03.2021 р. учасники справи не з`явились, явку представників не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином та завчасно.
Згідно з ч.2 ст.379 КАС України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.
Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З урахуванням ст.ст. 205, 379 КАС України, суд вирішив розглянути вказану заяву в письмовому провадженні.
Суд, розглянувши заяву позивача, дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
У провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась адміністративна справа № 815/5514/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України на Одеській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України, в якому позивач просив:
визнати незаконним та скасувати наказ Управління МВС України Одеській залізниці № 1 о/с від 17.02.2016р. щодо часткових змін пунктів наказу УМВС України на Одеській залізниці № 139 о/с від 06.11.2015р. в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , юрисконсульта сектору юридичного забезпечення УМВС України на Одеській залізниці за п. 64 г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р.;
зобов`язати Управління МВС України на Одеській залізниці сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по день судового рішення по суті справи;
зобов`язати МВС України, як розпорядника коштів, внести зміни до кошторису видатків Управління МВС України на Одеській залізниці та передбачити за загальним фондом державного бюджету за КЕКВ 2112 Оплата праці. Грошове забезпечення грошові суми, необхідні для сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день прийняття судового рішення по суті справи.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2017р. у справі № 815/5514/16 адміністративний позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України на Одеській залізниці № 1 о/с від 17.02.2016 р. в частині звільнення ОСОБА_1 за п. 64 г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 р.;
у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2017 р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2017р. скасовано, а позов залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 28.05.2020 р. у справі №815/5514/16 ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2017 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до П?ятого апеляційного адміністративного суду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020р. у справі № 815/5514/16 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2017р. залишено без змін.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Суд розглядає питання про заміну сторони виконавчого провадження в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням державного виконавця або заінтересованої особи, які звернулися з поданням (заявою), та учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. Ухвалу суду за результатами вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч.1 ст.52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
З огляду на зміст наведеної норми процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні. Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 КАС України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.
Отже, ухвала про здійснення процесуального правонаступництва на стадії виконання судового рішення є документом, що забезпечує виконання рішення та фактично є його невід`ємною частиною, а тому заміна сторони в зобов`язанні (правонаступництво) на стадії виконавчого провадження є зміною судового рішення, передбаченою чинним законодавством, що оформлюється ухвалою (ст. 52 КАС України). Оскарження такої ухвали слід розуміти як оскарження судового рішення.
Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 р. у справі № 905/1956/15.
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
У межах вирішення питання, яке є предметом розгляду в цій справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, або перехід повністю чи частково його функцій (адміністративної компетенції) до Головного управління Національної поліції в Одеській області. Інакше відсутність підстав публічного правонаступництва доводить неможливість його здійснення.
Відповідно до приписів ч.1 ст.104, ст.609 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації, за якої її зобов`язання припиняються ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу.
Судом встановлено, що наказом МВС України №661 від 08.06.2015 р. «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці» ліквідовано Управління МВС України на Одеській залізниці.
Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. №565-XII, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень.
Згідно ст.ст.1, 2 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 р. №580-VIII, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності.
Суд звертає увагу, що відповідно до правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від -4.03.2014 р. у справі №21-8а14, від 27.05.2014 р. у справі №21-108а14, ліквідація юридичної особи публічного права наявна у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.
В свою чергу в Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.
Таким чином, фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що завдання та функції держави, які були покладені на Управління МВС України на Одеській залізниці, у зв`язку із прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» покладені на Головне управління Національної поліції в Одеській області.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.05.2019 р. № 2-р(II)/2019 зазначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абз. 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абз. 8 підп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абз. 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (абз. 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абз. 5 підп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Пунктом 54 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень передбачено, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини, право на справедливий суд, зафіксоване в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.
З урахуванням наведеного, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 815/5514/16 підлягає задоволенню.
Керуючись ст.52, 205, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Заяву ОСОБА_1 про заміну боржника у справі № 815/5514/16 - задовольнити.
Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України, та може бути оскаржена у відповідності до ст. 295, 297 КАС України.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя Ю.В. Харченко