Справа № 807/176/17
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2021 рокум. Ужгород№ 807/176/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Скраль Т.В.

при секретарі Шестак Н.В.,

за участю сторін:

позивач ОСОБА_1 - в судове засідання не з`явився;

представник позивача: ОСОБА_2 ;

представник позивача: адвокат Немеш Іван Васильович,

представник відповідача 1 - Управління МВС України в Закарпатській області - представник Щадей Світлана Михайлівна;

представник відповідача 2 - Головного управління Національної поліції в Закарпатській області - Щадей Світлана Михайлівна;

представник відповідача 3 - Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області - в судове засідання не з`явився,

представник відповідача 4 - Державної казначейської служби України - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою (з урахуванням уточнень) ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, моральної шкоди, витрат на правову допомогу -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 25 лютого 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі складено 09 березня 2021 року.

21 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, у якому, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог від 18 грудня 2017, просив: 1) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату по Закарпатській області за жовтень 2017 року у сумі 79569 грн. як заробітну плату; 2) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 за невикористані відпустки за 2014 рік та 2015 рік в сумі 20186 грн.; 3) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошові кошти за неотриману матеріальну допомогу до відпусток в сумі 26532 грн.; 4) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) моральну шкоду в сумі 50000 грн.

22 січня 2018 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду позов задоволено частково. Стягнуто з Управління МВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року у сумі 16 177,01 грн. У задоволенні позову у частині решти позовних вимог відмовлено.

10 травня 2018 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року в сумі 17 922,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

19 серпня 2020 року постановою Верховного Суду касаційні скарги ОСОБА_1 та управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року скасовано, а справу № 807/176/17 направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

31 серпня 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі. Призначено підготовче судове засідання.

24 листопада 2020 року ухвалою суду заяву про збільшення розміру позовних вимог від 24 листопада 2020 року вх. № 23602 - повернуто без розгляду позивачу.

03 грудня 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог від 01 грудня 2020 року вх. № 24365.

Таким чином, з урахуванням уточнення позовних вимог від 01 грудня 2020 року № 24365, (т.3 а.с. 40-44), позивач зазначив що відповідача 3 - Міністерство внутрішніх справ України зазначив помилково та просить суд:

1) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 245 026 грн. 79 коп. (двісті сорок п`ять тисяч двадцять шість гривень, сімдесят дев`ять копійок) в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати.

2) Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України моральну шкоду в сумі 100 000 грн. 00 копійок (сто тисяч гривень 00 копійок).

3) Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі - 30 000 (тридцять тисяч гривень 00 копійок).

17 грудня 2020 року ухвалою суду закрито пiдготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

1. Позиції сторін.

Позивач з урахування заяви про уточнення позовних вимог, свої позовні вимоги аргументував тим, що у період з 11 вересня 2014 року по 07грудня 2015 року відповідачем не було проведено повний розрахунок. Як було встановлено при розгляді адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатської області, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про стягнення заробітної плати на час вимушеного прогулу, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на посаді, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що відповідачем було надано довідку за № 1384/166/5- 2019 від 16.12.2019 року про те, що УМВС України в Закарпатській області виплатило позивачу депоновану вихідну допомогу в сумі 7 252 грн. 67 копійок. З цього слідує той факт, що сплачена депонована вихідна допомога в сумі 7 252 грн. 67 копійок підтверджує, що грошове утримання ОСОБА_1 на посаді, на якій його поновив Львівський апеляційний адміністративний суд від 02.11.2015 року становило 3 626 грн. 33 копійки, та враховуючи ст. 33, ст. 44 Закону України «Про оплату праці», статтю 95 КЗпП України про врахування індексації заробітної плати з 2014 року по теперішній час , така становить 109,9 % і складає в грошовому вигляді 3 985 грн. 33 копійки, тобто станом на 01.11.2020 року заробітна плата на цій посаді повинна складати 7, 611 грн. 66 копійок - а для обрахунку заборгованості середньоденний заробіток складає 249 грн. 56 копійок. Таким чином, позивачу неправильно було виплачено заробітну плату за час його вимушеного прогулу у період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року. Сума невиплаченої заробітної плати станом на 01 листопада 2020 року становить 245 026 грн. 26 копійок з врахуванням індексу інфляції.

06 жовтня 2020 року Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області надало суду відзив на позовну заяву в якому просять у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування зазначають, що враховуючи компетенцію Головного управління Казначейства, жодні правові зв`язки з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Головне управління Казначейства не є стороною в оспорюваних трудових відносинах з позивачем та не спричинило ніякої шкоди останньому. Спірні правовідносини виникли виключно між позивачем та правоохоронними органами, а тому Головне управління Казначейства є неналежним відповідачем по даній справі. Крім того, ухвалене рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2018 по справі № 876/1820/18 щодо стягнення з управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошового утримання за час вимушеного прогулу за період з 12.09.2017 по 12.09.2015 в сумі 17922,20 грн. виконано в повному обсязі, (т.2 а.с. 226-230).

03 грудня 2020 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області надало суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи тим, що питання стосовно стягнення вимушеного прогулу при поновленні на роботі у справі № 807/2436/15 Закарпатським окружним адміністративним судом не вирішувалось, а тому у відповідача не існувало законодавчо встановленого обов`язку або обов`язку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відповідно й відсутні наслідки застосування ст. 117 КЗпП України. Також безпідставно вказує позивач, що середньоденний його заробіток становить 245 грн. 56 копійок, оскільки згідно довідки УМВС України в Закарпатській області № 214 від 21.07.2016 року розмір складає за липень 2014 р. -2079, 30 грн., серпень 2014 р.- 2042,38 грн., отже середньоденний заробіток склав 66.47 грн. Щодо стягнення вихідної допомоги на оздоровлення та покращення соціально - побутових умов та компенсацію за невикористану відпустку та виплати компенсації за час розрахунку при звільненні зазначають, що позивача було поновлено на роботі за рішенням суду, чинним законодавством передбачено виплату позивачу грошового утримання за час вимушеного прогулу, однак не передбачено можливість компенсувати йому невикористані щорічні відпустки. Вказана допомога надається протягом року, однак коли саме матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може бути надана, віднесено до волевиявлення працівника органів внутрішніх справ, яке він, в свою чергу, може висловити у своєму рапорті. Позивач не надав доказів подання ним рапортів про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за час вимушеного прогулу, а тому відсутні підстави і для виплати такої допомоги. Крім того, вказують, що позивачем жодних доказів про завдання йому моральної шкоди (моральних страждань), вини осіб та встановлення причинного зв`язку між діями, якими на думку позивача завдано шкоду та їх наслідки не надано, а обґрунтування настання такої шкоди є лише припущеннями позивача викладених в позовній заяві та, оскільки позивачем документально не підтверджено витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, підстав для відшкодування таких витрат немає.

Представник відповідача 3 у судове засідання не з`явився, однак 03 грудня 2020 року на електронну адресу суду подано клопотання про розгляд справи без участі представника, (т.3 а.с. 50-51).

Представник відповідача 4 у судове засідання не з`явився, однак про час і дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення, яке вручено 15 лютого 2021 року та повернулося до суду 23 лютого 2021 року.

Згідно з статтею 205 частини 2 пункту 3 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

А відтак, оскільки відповідачі 3,4 належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення засідання, їх неявка не перешкоджає судовому розгляду по суті.

Позивач, представники позивача під час судового засідання позов підтримали та уточнили помилково зазначені розміри стягнень за заявою про уточнення позовних вимог від 01 грудня 2020 року (а.с. 40-44, Т.3), зазначали, що позивачу неправильно виплачено заробітну плату за час його вимушеного прогулу у період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року. Сума невиплаченої заробітної плати станом на 01 листопада 2020 року становить 245 026, 26 грн. з врахуванням індексу інфляції, а саме: 1) за вимушений прогул - 365 днів х 249, 56грн. - 91 089, 40 грн.; 2) за невикористані відпустки 2014-2015 роки: - 35 х 49, 56 грн. - 8 734, 66 грн.; 3) виплата допомоги на оздоровлення та покращення житлово - побутових умов - 7611, 33 грн. х 2- 15 222, 66 грн.; 4) моральна шкода - 100 000 грн.; 5) витрати на професійну правничу допомогу - 30 000 грн..

Представник відповідачів 1,2 в судовому засіданні, проти задоволення позову, з урахуванням уточнення позовних вимог від 01 грудня 2020 року, заперечила та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

2. Обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що 02 листопада 2015 року, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року у справі № 807/3128/15 та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області № 1193 від 11 вересня 2014 року про звільнення інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України в Закарпатській області старшого лейтенанта ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту «є» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (за порушення дисципліни). Поновлено старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаді інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України в Закарпатській області, (т.2 а.с. 15-18).

Ухвалюючи рішення по суті Львівським апеляційним адміністративним судом не було вирішено питання щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також з аналізу постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року не вбачається, що позивач спрямовував до суду вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

07 грудня 2015 року у відповідності до наказу УМВС України у Закарпатській області від за № 62 о/с, відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, скасовані відповідні пункти наказів УМВС України в Закарпатській області від 11 вересня 2014 року № 1193 та від 12 вересня 2014 року № 181 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача та поновлено його посаді з 13 вересня 2014 року. Цим же наказом звільнено позивача із 08 грудня 2015 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), (т.1 а.с. 13).

Відповідач, виконуючи зазначену вище постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, не виплатив позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Таким чином, період вимушеного прогулу тривав з 13 вересня 2014 року до 08 грудня 2015 року.

Позивач не погоджуючись із протиправними діями щодо не виплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу звернувся до суду з цим позовом.

22 січня 2018 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду позов задоволено частково. Стягнуто з Управління МВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року у сумі 16 177,01 грн. У задоволенні позову у частині решти позовних вимог відмовлено.

10 травня 2018 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року в сумі 17 922,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

02 липня 2018 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі 807/176/17 щодо стягнення з управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року в сумі 17 922,20 грн.

10 жовтня 2018 року Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області повернуло виконавчий документ до Закарпатського окружного адміністративного суду з відміткою про повне виконання 28 вересня 2018 року судового рішення та стягнення 17 922, 20 грн., (т.2, а.с. 206-207).

19 серпня 2020 року постановою Верховного Суду касаційні скарги ОСОБА_1 та управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року скасовано, а справу № 807/176/17 направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не звернув уваги на зміст викладених позовних вимог позивача, внаслідок чого позов було розглянуто судом першої інстанції без урахувань змін позовних вимог, при цьому, жодних позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини третьої статті 235 КЗпП України та пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивачем не заявлялось. Водночас суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам апелянта-відповідача щодо вказаних порушень норм процесуального права судом першої інстанції, в результаті чого апеляційний суд порушив вимоги статті 322 КАС України щодо необхідності відхилення кожного аргументу апеляційної скарги, (т.2 а.с. 194-203).

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Щодо позовної вимоги стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 245 026,79 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, судом встановлено наступне.

Згідно вимог статті 353 ч.5 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У пункті 47 Постанови Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в даній справі, зазначено, що жодних позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини третьої статті 235 КЗпП України та пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивачем не заявлялось.

На виконання таких висновків, суд зазначає, що хоч позивач у заяві про уточнення позовних вимог від 14 червня 2017 року ( а.с. 51-54, т.1) та в остаточній заяві про уточнення позовних вимог від 01 грудня 2020 року (а.с.40-44, т.3) веде мову про стягнення заборгованості по заробітній платі та пов`язує таку заборгованість із ст. 116, 117 КЗпП України та ч.2 статті 235 КЗпП України, то вданому випадку суд виходить із Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року № 924/147/15, згідно якої, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Під час судового засідання 25 лютого 2021 року, представники позивача пояснили та уточнили, що сума невиплаченої заробітної плати з врахуванням індексу інфляції, складається з:

1) вимушений прогул - 365 днів х 249, 56грн. - 91 089, 40 грн.;

2) невикористані відпустку 2014-2015 роки: - 35 х 49, 56 грн. - 8 734, 66 грн.;

3) виплата допомоги на оздоровлення та покращення житлово - побутових умов - 7611, 33 грн. х 2- 15 222, 66 грн.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію", чинного на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки врегульовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Згідно з пунктом 24 названого Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Назване Положення не втратило чинності з втратою чинності Законом України "Про міліцію".

Отже, якщо при вирішенні спору щодо протиправності звільнення працівника не було вирішено питання щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то такий працівник не позбавлений права звернення до суду із відповідним позовом щодо вирішення питання виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому доводи Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області щодо того, що стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є неможливим є безпідставними.

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з пунктами 2, 4 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язані відповідні виплати.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Слід зазначити, що чинним законодавством передбачено виплату позивачу грошового утримання за час вимушеного прогулу, однак не передбачено можливість оплати йому відпусток та надання матеріальної допомоги за цей період, як про це зазначає позивач.

Крім того, згідно із пунктом 2.16.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (чинна на момент виникнення спірних правовідносин), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

З наведеного вище слідує, що вказана допомога надається протягом року, однак коли саме матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може бути надана віднесено до волевиявлення працівника органів внутрішніх справ, яке він, в свою чергу, може висловити у своєму рапорті.

Позивач не надав доказів подання ним рапортів про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за час вимушеного прогулу у 2014-2015 роках, а тому відсутні підстави і для виплати такої допомоги.

А тому безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що судом не враховано, що відповідачем при поновленні позивача на роботі не було оплачено відпустку за 2014 рік - 2015 рік та не виплачено матеріальну допомогу до відпусток за 2014, 2015 роки на оздоровлення та покращення соціально-побутових умов.

Слід зазначити, що предметом позову згідно позовної заяви є стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, при цьому позивач не оскаржує правильність розрахунку при звільненні зі служби згідно наказу з 8 грудня 2015 року.

Щодо доводів позивача про необхідність нарахування коштів за вимушений прогул з урахуванням індексації та індексу інфляції, то такі є безпідставними, адже в даному випадку питання відшкодування втрат працівника внаслідок незаконного звільнення врегульовано ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що у разі звільнення без законної підстави при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким передбачено виплату грошового утримання за вимушений прогул.

Окрім цього, відповідно до статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За змістом статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

З наведеного вбачається, що індексації за вказаним Законом підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, тобто, виплати повинні проводитися на постійній основі.

За змістом статей 1-3 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Водночас, індексації підлягають грошові доходи громадян, які не мають разового характеру.

На думку суду, враховуючи те, що в даному випадку виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі має разовий характер, не нараховувалася, а підлягає стягненню за судовим рішенням та фактично є сумою, яка обчислюються із середньої заробітної плати, а тому компенсація, визначена діючим законодавством, до даних коштів не застосовується.

Згідно з пунктом 5 вищевказаного Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Наказом МВС України № 499 від 31.12.2007 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" було визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 1.7 цього Порядку при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Згідно довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області № 214 від 21 липня 2016 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці роботи складав: за липень 2014 - 2079,30 грн., серпень 2014 року - 2 042,38 грн., (т.1 а.с. 11).

Отже, середньоденний заробіток визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за цей період на кількість календарних днів, яка складає 62 дні.

Отже, середньоденний заробіток позивача складав 66,47 грн.

Відповідно до пункту 24 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України № 114, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи, у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Однак, 07 грудня 2015 року у відповідності до наказу УМВС України у Закарпатській області від за № 62 о/с, відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, скасовані відповідні пункти наказів УМВС України в Закарпатській області від 11 вересня 2014 року № 1193 та від 12 вересня 2014 року № 181 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача та поновлено його посаді з 13 вересня 2014 року. Цим же наказом звільнено позивача із 08 грудня 2015 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), (т.1 а.с. 13).

Таким чином, період тимчасового (вимушеного) прогулу тривав з 13 вересня 2014 року до 08 грудня 2015 року.

Крім того, ОСОБА_1 був поновлений та звільнений наказом УМВС України в Закарпатській області № 62 від 07.12.2015 року, то вимоги заявлені до ГУ НП в Закарпатській області є безпідставними.

Оскільки, позивач не зазначав із наведенням доказів, що спір про поновлення на роботі розглядався більше року не з його вини та за заявою про уточнення позовних вимог позивач просить стягнути вимушений прогул тільки за рік, а саме з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року (оскільки дата "по 01 листопада 2020 року зазначена ними помилково, а.с. 42 т, 3), суд дійшов висновку, що оплаті підлягає вимушений прогул 365 календарних днів, а тому до відшкодування підлягає сума 24 264,72 грн. (365х 66,4787).

При цьому, суд вважає вірною датою вимушеного прогулу не 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року, а саме 13 вересня 2014 рок по 13 вересня 2015 року з аналізу наказу № 62 по о/с від 12 вересня 2014 року.

Щодо отримання позивачем допомоги по безробіттю з 28 жовтня 2014 року по 11 листопада 2015 року, згідно з довідкою Ужгородського міського центру зайнятості від 01 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 12), то даний дохід не є підставою для відрахування допомоги по безробіттю із суми отриманої позивачем за час вимушеного прогулу, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 та постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 461/3277/15-а.

02 липня 2018 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі 807/176/17 щодо стягнення з управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року в сумі 17 922,20 грн.

10 жовтня 2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України в Закарпатській області повернуто виконавчий документ до Закарпатського окружного адміністративного суду з відміткою про повне виконання 28 вересня 2018 року, а саме стягнення 17 922, 20 грн., (т.2 а.с. 206-207).

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, встановленими судом обставинами підтверджується необхідність стягнення з Управління МВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2014 року по 13 вересня 2015 року в сумі 24 264, 72 грн., з урахуванням проведених виплат, а відтак дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України моральну шкоду в сумі 100 000 грн., судом встановлено наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі № 818/1394/17.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Суд зазначає, що позивач не обґрунтовує заподіяння йому моральної шкоди ні в адміністративному позові, ні в заяві про уточнення позовних вимог.

Крім того, питання стягнення вимушеного прогулу при поновленні на роботі у справі № 807/2436/15 Закарпатським окружним адміністративним судом не вирішувалося, а тому у відповідача не існувало обов`язку щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З такою вимогою позивач звернувся тільки 21 лютого 2017 року, тобто у даній справі, де відповідачем частково здійснено виплату за наслідками апеляційного перегляду, тобто за постановою ВААС від 10 травня 2018 року ( а.с.65, т.2)

Таким чином, суд доходить висновку про недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди протиправною бездіяльністю відповідача, а відтак у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, доступність, достовірність кожного доказу окремо, на достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупність, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, які підлягають до часткового задоволення, з вище визначених судом підстав.

Що стосується судових витрат, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Аналогічна правова позиція у постанові Касаційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 520/9817/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

02 грудня 2020 року, ГУ НП в закарпатській області надала суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, де зазначило, що оскільки позивачем документально не підтверджено витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, підстав для відшкодування таких витрат немає.

В той же час, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Позивачем до суду не подано жодних доказів у відповідності до статті 134 КАС України.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі - 30 000 грн.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судового збору відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 47, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління МВС України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, моральної шкоди, витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління МВС України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ракоці, 13, ідентифікаційний код 08592170) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2014 року по 13 вересня 2015 року в сумі 24 264, 72 грн. (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят чотири гривні, 72 коп.), з урахуванням проведених виплат.

3. У задоволенні позову в частині інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

СуддяТ.В.Скраль