Справа № 160/17139/20
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2021-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняПіскун Я.В.
представника позивача представника відповідача Суботін Г.Г. Задоєнко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікна Віконда" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування постанови
Позовні вимоги обргунтовані наступним:
відповідач не повідомляв позивача про отримання акту інспекційного відвідування, всупереч вимог п.3 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок № 509);
постанову про накладення штрафу винесено не одночасно з приписом;
зміст оскаржуваної постанови повністю дублює зміст акту перевірки, в оскаржуваній постанові відсутні доводи стосовно відхилення доводів позивача;
відповідач дійшов до помилкового висновку про допуск позивачем 24 працівників до роботи без укладення трудового договору; позивач має багато укладених договорів з контрагентами, які зійдснють постійне постачання матеріалів, надання послуг на території підприємства позивача; позивач здійснює доставку товарів в т.ч. і самовивозом; на території підприємства позивача могди знаходитися працівники контрагентів позивача, замовників, підрядників; позивач є власником будівлі № 2О по вулиці Ольховська у місті Кривому Розі , так і комплексу суміжних споруд м. Кривий Ріг, вул. Ольховська, які здаються в оренду; земельна ділянка, на якій знаходяться будівлі позивача, використовується також і суміжними землекористувачами, земельна ділянка не відгороджена від інших суміжних земельних ділянок, є спільні під`їзди і виїзди для транспорту, проходи для працівників, тому існує ймовірність того, що працівники таких суб`єктів господарювання могли знаходитися на території позивача;
відповідач під час перевірки не зміг ідентифікувати 17 осіб із 24 чотирьох, які вказані в акті іннспекційного відвідування;
відповідач не має права проведення інспекційнних відвідувань, оскільки відсутня затверджена форма уніфікованого акта перевірок;
інспекційне відвідування проведено відповідачем без відповідних правових підстав: Служба безпеки України не має повноважень отримувати інформацію про використання праці найманих працівників;
інспекційне відвідування відбулося із протиправним залученням праціників Служби безпеки України;
через протиправні дії відповідача позивач вимушений понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000 грн.
Ухвалою суду від 23.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадженя.
Відповідач 25.01.2021 року через відділ діловодства суду надав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав:
інспекційне відвідування призначено на підставі листа Служби безпеки України;
до проведення інспекційнгого відвідуваання відповідач не залучав працівників Служби безпеки України;
за місцем провадження госпдарської діяльнсоті позивача виявлено 24-рьох працівників, які виконували роботи для позивача без укладення трудового договору;
7 працівників які виконували роботи для позивача без укладення трудового договору, відповідачу вдалося ідентифікувати та відібрати у них пояснення;
17 працівників відмовилися надавати пояснення відповідачу стосовно виконання робіт для позивача;
позивач у письмових поясненнях повідомив, що не здавав свої приміщення в оренду та не укладав з працівниками цивільно-правові договори;
за наслідками інспекційного відвідування складено акт, форма якого оприлюднена на офіційному сайті Держпраці;
за наслідками інспекційного відвідування складено припис;
12.10.2020 року уповноважденою особою відповідача отримано копію акта інспекційного відвідування, про що повідомлено позивача засобами поштового зв`язку, повідомлення позивач отримав 10.11.2020 року;
розмір штрафу відповідає вимогам статті 265 КЗпП України;
витрати на оплату правничої допомогги адвоката є необгрунтованими та завищеними; позивачем не здійсненено оплату послуг адвоката.
Ухвалою суду від 19.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті; викликано для допиту в якості свідка ОСОБА_1 .
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та повідомив про те, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть надані у відповідності до вимог ч.7 ст. 139 КАС України протягом 5-ти днів після ухвалення рішення у справі.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву та заперечував проти витрат на правничу допомогу, оскільки позивач не надав доказів понесення останніх.
Свідок - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомелений.
У судовому засіданні судом дослідження відео-звукозапис та фотографії проведення інспекційного відвідування, яке здійснив відповідач та позивач та компакт-диски, з якими міститься у матеріалах справи.
Суд, дослідивши письмові та електронні докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
Відповідачем 18.09.2020 року винесено наказ № 355-І «Про проведення інспекційного відвідування», яким наказано працівникам відповідача провести з 23.09.2020 року по 30.09.2020 року інспекційне відвідування позивача з питання виявлення неоформленних турдових відносин.
Наказ винесено на підставі листів Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 16.09.2020 року № 55/6/1-8033 вих. та Департаменту з питань праці Державної служьи України з питань праці без дата № /3.1/3.6-20, копії яких міститься у матеріалах справи.
Відповідачем складено направлення на проведення інспекційного відвідування від 18.09.2020 року № 652-Н на проведення у період з 23.09.2020 року по 30.09.2020 року інспекційного відвідування позивача.
У відповідності до вимог пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823 (далі - Порядок № 823, тут і далі в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин), інспекційні відвідування проводяться з таких підстав, зокрема, рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
За вказаних обставин відповідач правомірно виніс наказ та видав направлення на проведення інспекційного відвідування.
Отже, доводи позивача по те, що у відповідача відсутнє право на проведення інспекційного відвідування є необгрунтваним та відхиляється судом.
Згідно пунктів 8 та 9 Порядку № 823, про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню. Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення. На вимогу об`єкта відвідування або уповноваженої ним посадової особи інспектор праці надає копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та вносить запис про проведення інспекційного відвідування до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності) перед наданням акта для підпису.
Пунктом 14 Порядку № 823 визначено, що під час проведення інспекційного відвідування об`єкт відвідування має право:
1) перевіряти в інспектора праці наявність службового посвідчення;
2) одержувати копію направлення на проведення інспекційного відвідування;
3) не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі:
відсутності службового посвідчення;
якщо на офіційному веб-сайті Держпраці не оприлюднено рішення Мінсоцполітики про затвердження форми акта інспекційного відвідування;
4) вимагати припинення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у разі перевищення визначеного пунктом 10 цього Порядку максимального строку здійснення такого заходу;
5) подавати в письмовій формі свої пояснення, зауваження до акта або припису;
6) вимагати від інспектора праці внесення запису про проведення інспекційного відвідування до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності) перед наданням акта для підпису об`єктом відвідування або уповноваженою ним посадовою особою;
7) перед підписанням акта бути поінформованим про свої права та обов`язки;
8) вимагати від інспектора праці додержання вимог законодавства;
9) вимагати нерозголошення комерційної таємниці або конфіденційної інформації об`єкта відвідування;
10) оскаржувати в установленому законодавством порядку неправомірні дії інспектора праці;
11) отримувати консультативну допомогу від інспектора праці з метою запобігання порушенням під час проведення інспекційних відвідувань, невиїзних інспектувань;
12) фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.
З аналізу пунктів 8, 9 та 14 Порядку № 823 судом встановлено, що у відповідача наявний обов`язок повідомлення про проведення інспекційного відвідування об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі; обов`язок пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення; обов`язок на вимогу об`єкта відвідування або уповноваженої ним посадової особи надати копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування. Вказаним обов`язкам відповідача кореспондує право об`єкта відвідування або уповноваженої ним посадової особи не допускати до проведення інспекційного відвідування.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач отримав направлення на проведення інспекційного відвідування від 18.09.2020 року № 652-Н та розписався на ньому.
Згідно ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, судом встановлено, що позивач допустив відповідача до проведення інспекційного відвідування та не скористався своїм правом не допускати до проведення інспекційного відвідування.
Суб`єкт господарювання, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.
За вказаних обставин судом відхиляються доводи позивача про те, що відповідач порушив законодавство в частині призначення та проведення інспекційного відвідування.
Сім працівників із двадцяти чотирьої, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , надали письмові пояснення, копії яких містяться у матерілах справи, про те, що працюють у позивача на посадах охоронців та вантажників.
Окремо суд зазначає про те, що письмові пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не містять підпису останніх.
У відповідності до вимог пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі Порядок № 509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі:
рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;

акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;

акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;

акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку. Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника (пункт 3 Порядку № 509).

Відповідачем надано суду письмове повідомлення від 13.10.2020 року № 6738-16/04 про дату отримання уповноваженою особою відповідача документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 Порядку №509, яке направлено позивачу 13.10.2020 року, що підтверджується копією чеку відділення поштового зв`язку та списком згрупованих відправлень, копії яких містяться у матеріалах справи, та отримано позивачем 10.11.2020 року, що підтверджується інформацією із сайту Укрпошти, роздруківка з якого міститься у матеріалах справи.

За вказаних обставин суд відхиляє твердження позивача про те, що позивач не отримував писмьвого повідомлення від 13.10.2020 року № 6738-16/04 про дату отримання уповноваженою особою відповідача документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 Порядку №509.

Відповідачем винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодства про працю та зайнятість населення від 19.11.2020 року № ДН55858/1857/АВ-ФС/164, якою на позивача накладено штраф у розмірі 1 200 000 грн. за допущення до праці 24-ох осіб без укладення трудового договору

Судом під час розгляду справи встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які пояснення 17 осіб, ім`я та інші даних яких не є відомими в т.ч. і відповідачу, стосовно виконання трудової функції для позивача без укладення трудового договору.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів працевлаштування позивачем 17 осіб, ім`я та інші даних яких не є відомими в т.ч. і відповідачу, без укладення трудового договору.

У пункті 43 рішення Європейського Суду з прав людини від 14.02.2008 року по справі «Кобець проти України» (№ заява 16437/04) вказано, що Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. вищенаведене рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Розумний сумнів не є сумнівом, що базується на чисто теоретичній можливості чи викликаний для уникнення негативних висновків. Суд повинен спиратися на всі елементи наданих йому доказів чи у разі потреби на ті, які він зможе офіційно отримати.

За вказаних обставин суд вважає, що відповідач без відповідних підстав застосував до позивача штраф за працевлаштування позивачем 17 осіб, ім`я та інші даних яких не є відомими в т.ч. і відповідачу, без укладення трудового договору.

Стосовно семи працівників із двадцяти чотирьох, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , то суд зазначає наступне.

Письмові пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не містять підписів останніх, а тому не можуть бути належним та допустимим доказом у справі.

У письмових поясненнях всіх інших осіб, містисться підпис осіб, які їх склали. Однак лише в одному письмовому поясненні ОСОБА_1 міститься інформація про місце проживання останнього.

За вказаних обставин не є можливим виклик осіб, які склали письмові пояснення для допиту в якості свідків, оскільки відсутній жодні засоби комунікації з ними.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За змістом частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно із Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР Україною ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 09.11.1995 року, Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 до Конвенції, підписані від імені України 19.12.1996 року, та протоколи N 2 і N 11 до Конвенції, підписані від імені України 09.11.1995 року у м. Страсбурзі.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Усталена судова практика Суду виділяє три критерії широко відомі як "Критерії Енгеля" (див. "Енгель та інші проти Нідерландів" від 8 червня 1976, Серія А № 22), які використовуються для визнання або невизнання обвинувачення кримінальним. Перший критерій: правова класифікація правопорушення відповідно до національного законодавства. Другий - сама суть правопорушення, та третій - ступінь тяжкості покарання, що може бути застосоване до особи. Другий та третій критерії є альтернативними, а не обов`язково кумулятивними. Однак це не виключає кумулятивний підхід в ситуації, коли окремий аналіз кожного критерію не дозволяє досягнути остаточного висновку щодо існування кримінального правопорушення (див. "Джуссіла проти Фінляндії [GC]" 39665/98 та 40086/98, §§ 82-86, ЄСПЛ 2003-X).

Критерії Енгеля для визначення обвинувачення кримінальним застосовано ЄСПЛ і в інших справах, зокрема, "Юссіла проти Фінляндії", "Озтюрк проти Німеччини", "Сергій Золотухін проти Росії", "Лутц проти Німеччини" та ін.

Таким чином практика ЄСПЛ свідчить, що поняття "кримінального обвинувачення" в контексті статті 4 Протоколу № 7, як і ч. 1 ст. 6 Конвенції, має "автономне" значення, тому національне законодавство не є вирішальним при визначенні того, чи пов`язано обвинувачення з "кримінальним правопорушенням».

Враховуючи практику ЄСПЛ щодо оцінки правопорушення як кримінального із використанням "критеріїв Енгеля", суд зазначає, що норми абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, якими передбачено накладення на юридичну особу штрафу за фактичний допуск працівника без оформлення трудового договору (контракту), відповідно до національного законодавства не відносяться до кримінального переслідування, однак це не має вирішального значення, оскільки важливішими за "тестом Енгеля" є другий та третій критерій.

Суд зауважує, що норми абз. 2 ч. 2 ст.265 КЗпП України є нормами загального характеру, які поширюються на невизначене коло осіб, та які не спрямовані на грошову компенсацію шкоди, натомість застосовуються з метою покарання та попередження нових порушень, при цьому передбачають покарання особи у вигляді штрафу у досить значному розмірі для фізичної особи, тому їх можливо розглядати як кримінальне переслідування у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.06.2019 року по справі №813/3415/18 «п.33 Насамперед, Суд звертає увагу на те, що штраф у розмірі 223380 грн., який було застосовано до позивача, є суттєвим. Така санкція співмірна з покараннями за злочини. Відповідно до ч. 2 ст. 53 Кримінального кодексу України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу».

У відповідності до вимог частин 2 та 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення; e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.03.2020 року у справі «Черніка проти України» (Заява № 53791/11), яке набуло статусу остаточного 12.07.2020 року, вказує наступне:

«47. Суд встановив, що важливим елементом справедливого кримінального провадження є наявність в обвинуваченого можливості допитати свідка у присутності судді, який ухвалює остаточне рішення у справі. Цей принцип безпосередності є важливою гарантією у кримінальному провадженні, в якому зауваження, зроблені судом щодо поведінки та надійності свідка, можуть серйозно вплинути на обвинуваченого.

51. Суд послідовно повторював, що основним його завданням за статтею 6 Конвенції є оцінка загальної справедливості кримінального провадження (див. згадане рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункт 101). Це є кінцевою метою різних критеріїв, розроблених для вивчення розмаїття питань, пов`язаних з конкретними правами, гарантованими пунктом 3 статті 6 Конвенції (див., наприклад, згадане рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункти 116 і 118, рішення у справах «Корреа де Матос проти Португалії» [ВП] (Correia de Matos v. Portugal) [GC], заява № 56402/12, пункт 126, від 04 квітня 2018 року, «Бьоз проти Бельгії» [ВП] (Beuze v. Belgium) [GC], заява № 71409/10, пункти 147-149, від 09 листопада 2018 року, та «Муртазалієва проти Росії» [ВП] (Murtazaliyeva v. Russia) [GC], заява № 36658/05, пункти 167 і 168, від 18 грудня 2018 року).

52. Ці мінімальні права самі собою не є цілями: їхньою справжньою метою є постійне сприяння забезпеченню справедливості кримінального провадження в цілому (див. згадане рішення у справі «Корреа де Матос проти Португалії» (Correia de Matos v. Portugal), пункти 119 і 120). Відповідність вимогам справедливого суду має розглядатися у кожній справі з огляду на хід провадження в цілому, а не на підставі окремого розгляду одного конкретного аспекту або одного конкретного випадку (див. рішення у справі «Ібрагім та інші проти Сполученого Королівства» [ВП] (Ibrahim and Others v. the United Kingdom) [GC], заява № 50541/08 та 3 інші заяви, пункт 251, від 13 вересня 2016 року).

54. Перше важливе питання як за принципом безпосередності, так і за практикою щодо відсутніх свідків полягає в тому, яку роль відіграли показання цих відсутніх свідків у засудженні заявника, а саме: чи були вони «єдиними», «вирішальними» або «достатньо вагомими, щоб їхнє визнання допустимим доказом могло створити перешкоди для сторони захисту», відповідно до тлумачення цих термінів у згаданому рішенні у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункти 116, 119, 123 та 124. Друге важливе питання - склад суду, який визнав заявника винним, змінився повністю чи лише частково.

66. У цьому контексті Суд повторює, що обсяг урівноважуючих факторів, необхідних для того, щоб судовий розгляд вважався справедливим, буде залежати від вагомості показань відсутнього свідка. Чим важливішими є ці показання, тим вагомішими мають бути урівноважуючі фактори, щоб провадження в цілому могло вважатися справедливим (див. згадане рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункт 116). З огляду на визначальне значення у цій справі показань відсутніх свідків, особливо Н.Ш., для забезпечення справедливості провадження необхідні були вагомі врівноважуючі фактори.

67. Суд вбачає три потенційні альтернативні врівноважуючі фактори у провадженні (див. згадане рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункти 126-130 щодо можливих урівноважуючих факторів):

(i) можливість, якою заявник скористався під час провадження на національному рівні, викласти власну версію подій, поставити під сумнів достовірність показань відсутніх свідків і вказати на будь-які неузгодженості в їхніх показаннях;

(ii) наявність додаткових підтверджуючих доказів;

(iii) участь заявника в очних ставках з усіма трьома свідками під час досудового слідства і можливість перехресного допиту під час судового розгляду».

Застосовуючи вказав вище критерії Європейського Суду з прав людини у даній справі суд зазначає наступне.

Показання семи осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у версії відповідача були головними, оскільки вони були єдиними безпосередніми учасниками протиправної діяльності, у вчиненні якої обвинувачувався заявник.

Суд зазначає, що під час провадження позивач дійсно міг викласти власну версію подій та поставити під сумнів достовірність показань відсутніх свідків.

Однак Суд зазначає, що така можливість оскаржити та спростувати показання відсутніх свідків сама собою не може вважатися достатнім урівноважуючим фактором, здатним компенсувати перешкоди, з якими зіткнулася сторона захисту у зв`язку з їхньою неявкою (див. рішення у справах «Трампевскі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (Trampevski v. the former Yugoslav Republic of Macedonia), заява № 4570/07, пункт 49, від 10 липня 2012 року, та «Ріагі проти Бельгії» (Riahi v. Belgium), заява № 65400/10, пункт 41, від 14 червня 2016 року).

Суд також вказує на те, що хоча були наявні підтверджуючі інші докази, які надані відповідачем, однак вони мали обмежену доказову силу через відсутність показань семи осіб.

Також судом наголошує на тому, що позивач на стадії розгляду справи відповідачем не мав можливості допитати вказаних вище сімох осіб.

За вказаних обставин судом встановлено під час розгляду справи порушення елементу справедливого провадження, а саме: відсутність у позивача можливості допитати свідків у присутності судді, який ухвалює остаточне рішення у справі, тобто порушення принципу безпосередності.

Як вже було зазначено вище суд позбавлений можливості викликати наступних осіб в якості свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки відсутні жодні засоби комунікації з ними; відповідач не може надати суду інформацію про засоби зв`язку зі свідками.

Викликаний судом свідок ОСОБА_1 не з`явився; відповідач не може забезпечити явку свіка до суду.

Відеозаписи та фогографії надані відповідачем підтверджуєть факт роботи невстановлених осіб на території виробництва позивача; більшість з яких відмовилась від спілкування з представниками відповідача. Особи, які представилися, під час відеозапису: ОСОБА_8 - майстер та ОСОБА_9 - начальник служби охорони, офіційно працевлаштовані у позивача, що підтверджується копією табелю обліку використання робочого часу позивача від 23.09.2020 року, копія якого міститься у матеріалах справи.

За вказаних обставин суд вважає, що відповідач не довів належними засобами доказування допущення позивачем протиправної діяльності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог статті 139 КАС України відповідач повинен відшкодування позивачу судовий збір у розмірі 18 000 грн.

У відповідності до вимог ч.7 ст. 139 КАС України позивач заявив клопотання про давання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення суду.

За вказаних обставин суд у відповідності до частини 6 статті 246 КАС України вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу на 22 березня 2021 року на 09-30 год. та зобов`язати позивача надати суду належним чином засвідчені докази понесення витрат на правничу допомогу до 16.03.2021 року включно та докази направлення учасникам справи вказаних документів.

Керуючись ст. ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікна Віконда» (49000, м. Дніпро, пр-т. Слобожанський, 31Д, ) до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49050, м. Дніпро, вул. Казакова, 3, ) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу за порушення законодства про працю та зайнятість населення від 19.11.2020 року № ДН55858/1857/АВ-ФС/164.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікна Віконда» сплачену суму судового збору у розмірі 18000 грн.

Призначити на 22 березня 2021 року на 09-30 год. судове засідання у даній адміністративній справі для вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу та зобов`язати позивача до 16 березня 2021 року включно надати суду докази понесення витрат на правничу допомогу та докази направлення учасникам справи вказаних документів. Судове засідання відбудеться у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду за адресою: м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, буд. 4, зала № 10.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 10 березня 2021 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 10.03.2021 року

Помічник судді Лісна А.М.