Справа № 461/9467/19
Суддя: Мисько Х. М.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/9467/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю: секретаря судових засідань Волошин Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Львівській області (79000, м.Львів, вул.Шухевича, 1) про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування постанови, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Львівській області, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність УДВС ГТУЮ в Львівській області стосовно невиконання постанови Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року у справі №461/3998/16 в частині повернення позивачу автомобіля марки Volvo, модель V40, р.н. « НОМЕР_1 », співвласником якого є ОСОБА_1 із громадянином Польщі; визнати протиправною бездіяльність УДВС ГТУЮ в Львівській області стосовно ненадання позивачу письмової відповіді на заяву від 10.10.2019 року; визнати протиправними дії УДВС ГТУЮ в Львівській області, спрямовані на ухилення від виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року у справі №461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки Volvo, модель V40, р.н. « НОМЕР_1 » шляхом прийняття постанови від 22.11.2016 року про повернення виконавчого документа, постанови від 24.11.2017 року про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л. листів від 22.11.2017 року №14887, від 24.11.2017 року №15133; визнати протиправною та скасувати індивідуальний акт - постанову начальника відділу ДВС УДВС ГТУЮ в Львівській області Онишкевича Р. від 24.11.2017 року про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л. про відкритя провадження; зобов`язати УДВС ГТУЮ в Львівській області відновити виконавче провадження та здійснити виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року у справі №461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки Volvo, модель V40, р.н. « НОМЕР_1 »; стягнути УДВС ГТУЮ в Львівській області на користь позивача 20000 грн. моральної шкоди.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказує на те, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року його було визнано виним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483 МК України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 14500 грн. з конфіскацією товару - сигарет, які перевозив останній. Одночасно із прийняттям до позивача мір відповідальності, суд зобов`язав Львівську митницю повернути йому автомобіль марки Volvo, модель V40, р.н. « НОМЕР_1 », співвласником якого є позивач та громадянин Польщі. Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області від 19.09.2016 року Ільчишин Л.В. відкрито виконавче провадження щодо повернення вилученого транспотрного засобу. Невдовзі, постановою старшого державного виконавця Мельник Р.І. від 22.11.2016 року наданий позивачу виконавчий документ повернутий без будь-якого виконання. Самого виконавчого документу позивач не отримував. Дії державного виконавця Мельник Р.І. та винесену постанову, яка перешкоджала поверненню автомобіля ОСОБА_1 оскаржив до Галицького районного суду м.Львова. Постановою Галицького районного суду м.Львова від 27.04.2017 року в задоволенні позову - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 року постанову Галицького районного суду м.Львова та постанову державного виконавця Мельник Р. скасовано. З цього часу пройшло три роки, однак, судове рішення відповідачем виконано не було, інформації про вчинення будь-яких дій позивач не отримував. 10.10.2019 року, з метою захисту свого права, позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення службового розслідування бездіяльнсті державних виконавців та з проханням повідомити про хід виконавчого провадження і причини його невиконання протягом трьох років. Відповіді на вказане звернення ОСОБА_1 не отримав. 19.11.2019 року, не зважаючи на травму та хворобу, позивач особисто прибув у приміщеня відповідача та вимагав письмової відповіді на заяву, однак такої також не отримав. Крім того, при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, жодних проведених виконавчих дій позивач не виявив, окрім письмової вимоги державного виконавця Зубик О. та його повідомлення про накладення штрафу, адресовані митниці в жовтні 2017 року. Натомість, ОСОБА_1 виявив, що у листопаді 2017 року виконавець Зубик О.І. попередив позивача листом про кримінальну відповідальність за несплату штрафу та обов`язок сплатити всі митні платежі, якого останній не отримував. Останнім документом за датою у матеріалах виконавчого провадження, позивач виявив постанову про скасування процесуального документу від 24.11.2017 року - постанову державного виконавця Ільчишин Л. від 19.09.2016 року про відкриття провадження, винесену начальником відділу Р.Онишкевич. Зазначає, що бездіяльність відповідача полягає в тому, що майже за чотири роки відкрите провадження так і не стало завершальною стадією судового провадження. Відсутня будь-яка спроможність, неупередженість, неефективність, своєчасність вчинення дій в повному обсязі. Крім того, зазначає, що через незаконну бездіяльність і дії відповідача, зневагу до позивача, як до інваліда, в нього погіршився стан здоров`я, появилась депресія, безсоння, розчарування в елементарному захисті державою. Вважає, що відсутність вказівки суду на негайне виконання постанови не зумовлює її невиконання службовими особами митниці та державними виконавцями, після вступу постанови в закону силу. Також, звертає увагу суду на протиправність дій працівника відповідача Зубик О. щодо складення останнім непроцесуальних документів, зокрема: лист №14887 від 22.11.2017 року, яким останній пригрозив позивачу притягненням до кримінальної відповідальності за несплату штрафу, збору митниці та лист №15133 від 24.11.2017 року та яким повідомив про повернення виконавчого листа без прийняття до виконання. Водночас, винесену начальником відділу ДВС Онишкевич Р. Про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л. від 24.11.2017 року вважає незаконною, оскільки в такій не визначено, що вимога повернення автомобіля судом, стосується інтересів позивача, а визначено видачу постанови судом тільки в інтересах митниці.

19.06.2020 року на адресу суду від представника за довіреністю Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Онишкевича Р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки адміністративний позов є необгрунтованим та безпідставним, а дії посадових осіб УДВС ГТУЮ у Львівській області (на даний час Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів)) такими, що вжиті в межах та у спосіб, визначений законодавством, у звязку з наступним. Постанова Галицького районного суду м.Львова у справі №461/3698/16-п від 07.06.2016 року прийнята судом за наслідками розгляду матеріалів, які надійшли від заступника начальника УБ з МП Львівської митниці ДФС про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил ОСОБА_1 , а відтак, в розумінні ст.15 ЗУ «Про виконавче провадження», така була прийнята в інтересах Львівської митниці. Крім того, було встановлено, що виконавчий документ не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення відносно Львівської митниці ДФС. Звертає увагу суду, що законодавством України не передбачена можливість виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення в інтересах правопорушеника органами державної викоанвчої служби та довільне трактування поняття «боржник», «стягувач». Також, вказує, що постанову про скасування процесуального документа та як наслідок про повернення виконавчого документа отримано ОСОБА_1 05.12.2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, вважає, що позов в частині визнання протиправною та скасування постанови про скасування процесуального документу від 24.11.2017 року та похідних від неї вимог, подано з пропущенням передбаченого законом строку. Просить не брати до уваги покликання позивача на ненадання йому відповіді на клопотання від 10.10.2019 року та від 19.11.2019 року, оскільки таке не відповідає дійсності. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, представник відповідача вказує, що підстав для задоволення такої немає, оскільки позивачем не доведений факт заподіяння моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями посадових осіб Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та спричиненням фізичних і моральних страждань, також, не наведено жодних доказів, в чому полягає та чим саме керується позивач, визначаючи розмір морального відшкодування.

03.07.2020 року відповідачем скеровано на адресу суду відповідь на відзив, в якому вказує, що відзив суперечить вимогам ст.162 КАС України, оскільки поданий особою, яка немає повноважень на його надіслання від імені Управління забезпечення примусового виконання рішень, яке не є юридичною особою, через реформування Мінюсту у 2020 році. Повноважним відповідачем у справі є Західне міжрегіональне управління юстиції Мінюсту України. Крім того, вважає подані заперечення щодо наведених в позові обставин не обгрунтованими. Зокрема, відсутній закон, який визначає тільки виконання постанови в частині. Відповідачем не згадано про лист державного виконавця Зубик О. від 24.11.2017 року про повернення виконавчого документа без подальшого його виконання та про підстави для повернення такого. Вважає неправдивим повідомлення відповідача щодо надіслання позивачу відповіді на заяву, оскільки має місце службова підробка. Невизнання вимоги про стягнення моральної шкоди вважає необгрунтованим, а підставність такого стягнення зазначена в позові. Крім того, просить залучити до участі у справі належного відповіадча - Західне регіональне управління юстиції.

Суд не погоджується з доводами позивача щодо відсутності повноважень на подання відзиву, оскільки ухвалою судового засідання від 20.05.2020 року відповідача Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Львівській області замінено на Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Крім того, в матеріалах справи знаходиться належним чином посвідчена довіреність, видана Начальником Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Ю. від 30.01.2020 року, видана Онишкевичу Р.І. на представлення інтересів Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, яке є структурним підрозділом Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів).

Позивач в судове засідання не з`явився, однак скерував на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання.

У відповідності до ч.4 ст.229 КАС України, в разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, які в судове засідання не з`явилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо необхідних доказів для її розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і в спосіб, передбачений Конституцією і законами України.

Відповідно до ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року ОСОБА_1 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483 МК України та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 14500,00 грн. з конфіскацією товару, вилученого згідно протоколу про порушення митних парвил. Крім того, вирішено вилучений згідно протоколу про порушення митних правил автомобіль марки Volvo, модель V40, р.н. « НОМЕР_2 » повернути ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 275 грн. та в користь Львівської митниці 11812,07 грн. витрат за зберігання товару на складі митниці (а.с10).

19.06.2016 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Ільчишин Л.В. за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52261869 про примусове виконання постанови Галицького районного суду м.Львова №461/3698/16-п від 07.06.2016 року (а.с.13). Копію вказаної постанови 19.09.2016 року скеровано для відома та виконання Львівській митниці ДВС та ОСОБА_1 .

Згідно листа Львівської митниці ДФС за вих.№16677/9/13-70-03-05 встановлено, що на адресу Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівської області направлено заяву про стягнення з громадянина - правопорушника витрат на зберігання товару на складі в розмірі 11812,07 грн., а також конфіскації товару вилученого згідно постанови Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року.

На підставі ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» 22.11.2016 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Мельник Р.І. винесено постанову у виконавчому провадженні №52261869 при примусовому виконанні постанови Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року Про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.15).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову Галицького районного суду м.Львова від 27.04.2017 року у справі №461/8331/16-а та прийнято нову, якою позов задоволено. Скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Мельника Р.І. про повернення виконавчого документа стягувачу від 22.11.2016 року ВП №52261869.

Підставою скасування вказаної постанови державного виконавця стало те, що така прийнята з підстави не передбаченої ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Листом державного виконавця ГТУЮ у Львівській області УДВС Зубик О.І. від 22.11.2017 року за вих.№14887 ОСОБА_1 повідомлено про те, що в провадженні ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області перебуває виконавче провадження №52261869 від 19.09.2016 року з примусового виконання постанови №461/3698/16п, виданої Галицьким районним судом м.Львова від 07.06.2016 року.

Крім того, вказаним листом роз`яснено порядок отримання транспортного засобу з посиланням на законодавство, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 запитано надати інформацію про стан відшкодування витрат Митниці на зберігання товарів та щодо сплати штрафу.

24.11.2017 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівської області Зубиком О.І. за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 щодо примусового виконання постанови суду №461/3698/16-п від 07.06.2016 року, скеровано повідомлення останньому про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

24.11.2017 року начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівської області Онишкевичем Р.І. винесено постанову про скасування процесуального документу у виконавчому провадженні 52261869, а саме: скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2016 року, виданої старшим державним виконавцем Ільчишин Л.В. при примусовому виконанні.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.3 Закону примусовому виконанню підлягають рішння, на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Згідно п.5 ч.1 ст.Закону, у виконавчому документі серед іншого зазначається: резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Частина 4 статті 4 Закону передбачає, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Водночас, відповідно до ч.1, 2, 3, 4 ст.15 Закону, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична, юридична особа або держава, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. За рішенням про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення. За рішенням про стягнення в дохід держави коштів або вчиинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

Оскільки постанова Галицького районного суду м.Львова у справі №461/3698/16-п від 07.06.2016 року прийнята за наслідками розгляду матеріалів, які надійшли від заступника начальника УБ з МП Львівської митниці ДФС про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил ОСОБА_1 , а тому, в розумінні ст.15 ЗУ «Про виконавче провадження», вказана постанова прийнята в інтересах Львівської митниці. При цьому, вказаною постановою не передбачено застосування заходів примусового виконання рішення відносно Львівської митниці ДФС.

При цьому, слід зазначити, що згідно ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненю нових правопорушень як самим правопорушеником, так і іншими особами.

Згідно ст.298 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ст.299 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу. Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Статтею 242 МК України встановлено, що товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Механізм видачі товарів зі складу митниці регламентується розділом ІХ «Видача товарів, транспортних засобів комерційного призначення зі складу Митниці» Порядку роботи складу митниці ДФС, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 року №624. Відповідно до п.9.2 розділу ІХ Порядку, видача зі складу Митниці товарів, транспортних засобів комерційного призначення особам, зазначеним у п.9.1 цього розділу здійснюється за умови подання на ім`я керівника Митниці або особи, яка виконує його обов`язки, відповідної заяви/звернення, у якій зазначаються поштова адреса та за наявності електронна адреса і контактний телефон заявника. До заяви долучаються документи, що засвідчують особу (повноваження особи), а також інші необхідні документи з числа визначених у п.9.8 та 9.9 Порядку. Крім того, згідно зазначеного Порядку, залежно від підстави розміщення та мети видачі товарів і транспортних засобів на склад Митниці подаються зокрема, документи, що підтверджують відшкодування витрат Митниці на зберігання товарів і транспортних засобів на складі Митниці, а також сплату штрафу відповідно до постанови, винесеної за результатами розгляду справи про порушення митних правил.

Аналізом вказаних норм Законодавства України встановлено, що можливість виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення в інтересах правопорушника органами державної виконавчої служби - не передбачена.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає правомірними дії начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівської області Онишкевича Р.І. щодо винесення постанови про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2016 року, виданої старшим державним виконавцем Ільчишин Л.В. у виконавчому провадженні 52261869, а тому, підстви для визнання протиправними бездіяльність УДВС ГТУЮ у Львівській області щодо неповернення автомобіля, ухилення від виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016 року у справі №461/3998/16 щодо неповернення такого, повернення виконавчого документу та скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л., як і підстави для зобов`язання відповідача відновлювати виконавче провадження та здійснювати виконання рішення суду щодо повернення транспортного засобу - відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність УДВС ГТУЮ у Львівській області стосовно ненадання позивачу відповіді на заяву від 10.10.2019 року, така до задоволення не підлягає, з огляду на те, що 31.10.2019 року за №К-550/02 заступиком начальника ГТУЮ у Львівській області Сало Ю. на адресу ОСОБА_1 скеровано лист - відповідь на адресу ОСОБА_1 , що підтверджується долученими до матеріалів справи рекомендованим повідомленням та списком згрупованих поштових відправлень.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Щодо твердження відповідача про звернення позивача до суду з пропуском строку, суд зазначає, що такий позивачем не пропущений, з врахуванням того, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права 19.11.2019 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі ч.ч. 1, 2, 3 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому, у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 268-272, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько