Справа № 755/18735/20
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2021-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/18735/20

Провадження №: 2-а/755/3/21

"05" березня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника позивача - Красника С.М.,

представника відповідача - Лазара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом Громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

у с т а н о в и в:

08.12.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.09.2020 року про примусове повернення громадянина Таджикистану ОСОБА_1 із забороною в`їзду строком на три роки.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.09.2020 року позивач був затриманий співробітниками відповідача та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП. Як виявилось 15.09.2020 року щодо позивача також прийнято рішення про примусове повернення іноземця з України. У зв`язку з відсутністю перекладача співробітники відповідача не пояснили які рішення приймаються відносно позивача, а лише надали певні документи для підпису. Зміст цих документів позивачу не перекладено та не роз`яснено. 05.10.2020 року позивача було затримано та поміщено до Чернігівського ПТПІ. Позивач вважає, що прийняте 15.09.2020 року рішення відносно нього було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення передчасного і неправомірного рішення, яке порушує права позивача. Сторона позивача зазначає, що в матеріалах справи не міститься доказів, які б підтверджували наявність такої складової адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, зокрема такі докази не зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення. Посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана виконати ряд дій, обов`язкове виконання яких в своїй сукупності сприяє правильному вирішенню справи по суті і винесенню законного та обґрунтованого рішення. Однак, по відношенню до позивача рішення викладене українською мовою, незважаючи на те, що він є громадянином Таджикистану та українська мова йому не зрозуміла. Тобто не було забезпечено перекладача на час затримання, ні під час притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийняття оскаржуваного рішення. З огляду на те, що позивач не володіє українською мовою, обставини притягнення до адміністративної відповідальності, прийняття рішення про примусове повернення йому не відомі. Пояснення наявні в матеріалах справи є формальними та очевидно не відображають фактичних обставин справи. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач, зокрема, посилається на зміст постанови Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №127/26552/16-а, а також зазначає, що співробітники відповідача приймаючи рішення про примусове повернення іноземця, не зобов`язані одночасно примати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №802/294/17-а. Суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибрати один з кількох варіантів можливих рішень. Рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених законом підстав. При цьому, ст. 26 Закону №3773 не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особи без громадянства , а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення. Як вбачається з рішення про примусове повернення в країну походження, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебуває та не перебував. Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки відсутні. Крім того, позивач зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення та звернення до суду з метою видворення позивача здійснено в період дії запровадженого в державі каротину. Натомість постановою Кабінету Міністрів України №259 від 18.03.2020 року визначено, що з метою запобігання порушенням законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину Кабінет Міністрів України постановив, зокрема, установити, що тимчасово, на період установлення на всій території України карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, до іноземців та осіб без громадянства, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання, якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину, не застосовуються заходи адміністративного впливу.

Ухвалою суду від 09.12.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін та задоволено клопотання сторони позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та додатково пояснив суду, що оспорюваним рішенням позивача не лише примусово повернули до країни походження, а й безпідставно заборонили в`їзд на три роки. Крім того, вся процедура притягнення до адміністративної відповідальності та постановлення оскаржуваного рішення відбулась без участі перекладача і фактично позивач не знав про прийняте стосовно нього рішення про примусове повернення. Наразі апеляційної інстанцією скасоване рішення про поміщення позивача до ПТПІ. Назва рішення не відповідає його резолютивній частині, адже позивача не лише повернуто до країни походження, а й заборонено в`їзд, і в цій частині відповідне рішення ні чим не мотивовано. Пояснення від 15.09.2020 року складені українською мовою, однак позивач української мови не розуміє. З матеріалів справи вбачається, що позивача нібито під розписку повідомили про прийняте відносно нього рішення і зазначено, що він розуміє українську мову, однак позивач стверджує, що підписав ті документи які йому дали та при цьому показували конкретні місця де він має поставити свій підпис для того аби його відпустили з приміщення. Крім того, представник зазначає, що це рішення не можливо виконати під час триваючих заходів з карантину.

Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що зміст оспорюваного рішення був роз`яснений позивачу і в усній формі він все розумів. Також представник вказує, що чинне законодавство дозволяє встановлювати заборону в`їзду при прийнятті рішення про примусове повернення. Рішення про поміщення позивача до ПТПІ дійсно скасоване апеляційної інстанцією, але таке скасування відбулось у зв`язку з технічними помилками, а не у зв`язку із порушеннями вимог матеріального права.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії пояснень позивача від 15.09.2020 року, він ознайомлений зі змістом ст. 63 Конституції України. Положення ст. 63 Конституції України йому зрозумілі, позивач надає згоду давати пояснення на українській мові, послуг перекладача не потребує. По суті заданих питань позивач пояснив, що в Україну прибув 23.11.2019 року. Кордон України перетнув через ПП Горностаївка. Постійного місця проживання не має, останній раз ночував за адресою АДРЕСА_1 за 100 грн. В Україну приїхав з приватною метою. Після закінчення терміну перебування не виїхав у зв`язку з фінансовими обставинами. В органи міграційної служби в зв`язку з оформленням посвідки на тимчасове проживання та дозволу на імміграцію, продовження строку перебування на території України, за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався. Близьких родичів на території України не має. Власного житла не має. Претензій до співробітників міграційної служби не має.

15.09.2020 року відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення у зв`язку із тим, що він порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживав без документів на право проживання в Україні зв що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП.

У вказаному протоколі наявні підписи позивача про роз`яснення йому положень ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, а також у графі з проханням розглядати справу про адміністративне правопорушення без його участі та про те, що ним отримано примірник протоколу.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення ПНМКМ №004548 від 15.09.2020 року на позивача за порушення ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у відповідності до положень ч. 1 ст. 203 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.

За змістом рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.09.2020 року було виявлено громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживав без документів на право проживання в Україні. У ході опитування громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що в Україну прибув 23.11.2019 року. Кордон України перетнув через ПП Горностаївка. Постійного місця проживання не має, останній раз ночував за адресою АДРЕСА_1 за 100 грн. В Україну приїхав з приватною метою. Після закінчення терміну перебування не виїхав у зв`язку з фінансовими обставинами. В органи міграційної служби в зв`язку з оформленням посвідки на тимчасове проживання та дозволу на імміграцію, продовження строку перебування на території України, за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався. Близьких родичів на території України не має. Власного житла не має. Претензій до співробітників міграційної служби не має. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області відносно гр. Таджикистану ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у гр. Таджикистану ОСОБА_1 підстав для подальшого перебування на території України свідчать про те, що ним порушені вимоги ст.ст. 4, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Ураховуючи вище викладене та з метою виконання положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобовьязати його покинути територію України у термін до 25.09.2020 року; заборонити в`їзд на територію України на 3 (три) роки терміном до 15.09.2023 року.

За змістом наявної в матеріалах справи копії розписки, позивач поставиви свій підпис підтверджуючи те, що 15.09.2020 року він отримав копію рішення, українську мову розуміє в достатньому обсязі. Послуг перекладача не потребує. Йому повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про примусове повернення. Позивач зобов`язався не пізніше 25.09.2020 року залишити територію України. З вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач прибув в Україну 23 листопада 2019 року і після зазначеної дати територію України не залишав, заходів легалізації свого становища в Україні не вживав.

Докази звернення позивача до органів міграційної служби із заявою про надання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну або статусу біженця тощо в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, позивач не надав суду доказів легального перебування на території України. Отже, поскільки позивач не мав документів, які б давали йому право на законне перебування на території України, відповідач правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності та наклав адміністративне стягнення відповідно до положень ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлена можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

За таких обставин, суд зазначає, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону.

Частиною 1 статті 26 Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

При цьому, судом не виявлено обставин, які б забороняли б примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону.

Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, в матеріалах справи відсутні.

Порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України терміном на три роки.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 264/4077/17, від 18 липня 2019 року у справі № 229/176/17.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, суд вважає, що рішення від 15.09.2019 року в цій частині слід скасувати.

В іншій частині оспорюване рішення не підлягаю визнанню протиправним та скасуванню, адже позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження.

Посилання сторони позивача на те, що позивач не розуміє української мови, а перекладач був відсутній, не можуть бути підставою для повного задоволення позовних вимог ураховуючи, що такі посилання належними, достатніми та допустимими доказами не підтвердженні, натомість рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Посилання позивача на положення постанови КМУ №259 від 18.03.2020 року суд до уваги не приймає, оскільки у вказаній постанові зазначено умови, а саме: «якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину», та відповідні положення стосуються заходів адміністративного впливу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законами України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

Адміністративний позов Громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 15.09.2020 року Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині заборони громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзду на територію України строком на три роки до 15.09.2023 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 09.03.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -