Справа № 640/11352/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

09 березня 2021 року справа №640/11352/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доФонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач, ФГВФО)
простягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 955,67 грн. та неустойки у розмірі 3% загальної вартості замовлення у розмірі 4 589,72 грн.
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність бездіяльності відповідача в частині виплати належного йому відшкодування за вкладом, внаслідок чого, на підставі положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», ФГВФО повинен здійснити йому виплату 3 % річних та неустойки.

Ухвалою від 26 липня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв адміністративну справу до розгляду та відкрив провадження в адміністративній справі №640/11352/19.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Васильченко І.П., справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2019 року адміністративну справу №640/11352/19 прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ФГВФО проводить відшкодування вкладникам неплатоспроможних банків у спосіб, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому виплата позивачу грошових коштів суперечить передбаченій спеціальним Законом процедурі. Крім того відповідач зауважив, що між позивачем та ФГВФО не укладалось жодних договорів, відповідно, договірні відносини між ними відсутні.

Позивач у відповіді на відзив посилається на те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому кошти в розмірі вкладу за рахунок ФГВФО, що підлягають відшкодуванню за договором банківського вкладу (депозиту) «Планер» від 04 липня 2014 року №43830, однак вказаних дій не здійснено, що, на його думку, є протиправною бездіяльністю.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18 (провадження №14-116цс19) та Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17 (провадження №61-31354сво18) відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 09 листопада 2016 року у справі №6-2309цс16 та від 14 грудня 2016 року у справі №6-2735цс16 та вказала, що позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання зверненні позивачем до ФГВФО та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, а тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Український Фінансовий Світ» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Планер» від 04 липня 2014 року №43830.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року №491 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 14 серпня 2014 року №69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ», згідно з яким з 15 серпня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Гончарова С.І.

Постановою Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року №717 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Український фінансовий світ».

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 13 жовтня 2014 року №119 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання з 13 листопада 2014 року та призначено Гончарова С.І. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» строком на 1 рік з 13 листопада 2014 року по 12 листопада 2015 року.

В подальшому, на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду №198 від 02 листопада 2015 року змінено Уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та делеговано повноваження Оберемку Р.А.

На офіційному сайті Фонду опубліковано оголошення про те, що з 21 листопада 2014 року Фонд розпочинає виплати коштів вкладникам Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», для отримання коштів вкладники з 21 листопада по 31 грудня 2014 року включно можуть звертатись до установ банку-агента Фонду - ПАТ «Альфа-Банк»; виплати гарантованої суми відшкодування здійснюватимуться відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2017 року у справі №826/1507/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» №6 від 18 листопада 2014 року в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) №43830 від 04 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний банк «Український Фінансовий Світ»; визнано протиправними дії Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» щодо застосування до договору банківського вкладу (депозиту) «Планер» №43830 від 04 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний банк «Український Фінансовий Світ», наслідків нікчемності правочину; зобов`язано Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

04 квітня 2019 року адвокат Органюк Ю.Ю. звернувся з адвокатським запитом, у відповідь на який ФГВФО листом від 12 квітня 2019 року №27-6683/19 повідомило про включення 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 до Загального реєстру вкладників ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ», які мають право на одержання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів ФГВФО. Проте, у зв`язку зі здійсненням слідчим СВ Печерського УП ГУ НП в м. Києві досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000066 постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва від 21 березня 2018 року кошти, які знаходяться в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ», у тому числі на рахунку ОСОБА_1 , визнані речовим доказом відповідно до вимог статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з чим виплата відшкодування призупинена.

Також, ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» листом від 14 травня 2019 року №438 повідомило позивача про подання уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» листом від 27 березня 2019 року №261 до ФГВФО додаткової інформації про ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за рахунок ФГВФО.

Позивач, вважає, що здійснення досудового розслідування не може бути підставою для відмови у відшкодуванні коштів за договором банківського вкладу (депозиту) «Планер» від 04 липня 2014 року №43830 за рахунок ФГВФО, а тому відповідач повинен виплатити йому заподіяні збитки за порушення зобов`язань по відшкодуванню коштів за вкладом.

Згідно зі статтею 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 Цивільного кодексу України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до статей 526, 525 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном. Фонд є економічно самостійною установою.

Шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення) (частина третя статті 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина перша статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті (частина друга статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

З дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення (частина перша статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

У відповідності до положень частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється в тому числі нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Матеріалами справи встановлено, що станом на час звернення позивача до суду з цим позовом належне йому відшкодування за вкладом не виплачене.

Таким чином, на думку позивача, 3% річних та неустойка є збитками, які спричинені йому внаслідок бездіяльності ФГВФО щодо виплати відшкодування за вкладом.

Згідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Згідно частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

При цьому стаття 625 Цивільного кодексу України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №6-2829цс16, яка є обов`язковою для застосування судом.

Крім того, у ОСОБА_1 та ФГВФО відсутні договірні відносини, оскільки свої обов`язки останній здійснює на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» який є спеціальним нормативним актом. Певні строки виплати суми відшкодування коштів за вкладами даним Законом не встановлені.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має фінансових зобов`язань перед позивачем, а нараховані на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України три проценти річних та неустойка не можуть бути стягнуті з відповідача як шкода.

Поряд із цим, суд зазначає, що позивач не звертався до відповідача із відповідною заявою про стягнення з ФГВФО на користь позивача заподіяних збитків та, як наслідок, відповідач не відмовляв йому у здійсненні таких виплат.

Щодо посилань відповідача на те, що відповідно до постанови Київської місцевої прокуратури №6 про визнання речовим доказом від 21 березня 2018 року, визнано грошові кошти у розмірі гарантованих сум відшкодування фізичним особам за рахунок ФГВФО, відповідно до сум, які перебували на рахунках фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» зокрема, і ОСОБА_1 , речовим доказом у кримінальному провадженні №0000066, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів визнання грошових коштів у розмірі гарантованої суми відшкодування позивачу за рахунок ФГВФО, які перебували на рахунку позивача у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» речовим доказом у кримінальному провадженні №0000066.

Так, зазначені Фондом обставини як такі, що унеможливлюють виплату позивачу гарантованої суми відшкодування, є недоведеними, тоді як сам факт включення позивача до загального Реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, в межах гарантованої суми не заперечується.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому, згідно частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на те, що позивач у межах даного спору не заявив жодних вимог до ФГВФО про визнання протиправною бездіяльності останнього щодо невиплати йому гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом та зобов`язання вчинити такі дії, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють зокрема, чи вчинені вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач довів правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17; ідентифікаційний код 21708016).

Суддя В.А. Кузьменко