Справа № 640/3976/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3976/19 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

за участю секретаря Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року

у справі №640/3976/19 (розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон-Транс"

до відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (правонаступник Головне управління Державної податкової служби у місті Києві)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Оріон-Транс» (надалі - позивач, ТОВ «Оріон-Транс») з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14.02.2019р. № 0105 та податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14.02.2019р. № 0105.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки акту перевірки щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства є помилковими та спростовуються наданими позивачем первинними документами, а відтак податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріон-Транс» - задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14.02.2019р. № 0105 та податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14.02.2019р. № 0105.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон-Транс" судові витрати за сплату судового збору в розмірі 5701,28 грн. (п`ять тисяч сімсот одна гривня 28 копійок).

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, оскільки надані позивачем первинні документи містять істотні недоліки змісту та форми, а відтак не можуть вважатись таким, що підтверджують реальність господарської операції позивача з контрагентами. З огляду на викладене вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві подано клопотання, в якому останній просив здійснити заміну сторони у справі на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №537.

Відповідно до частини 1 статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №537 утворено, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби, реорганізувавши деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне здійснити процесуальне правонаступництво відповідача у справі з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

Представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях у повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної справив повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що співробітники ГУ ДПС у м. Києві проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон-Транс" податкового законодавства за період з 01.01.2017р. по 30.09.2018р., валютного - за період з 01.01.2017р. по 30.09.2018р., єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2017р. по 30.09.2018р.

За результатами проведеної перевірки контролюючим органом складено акт перевірки від 24.01.2019 року № 38/26-15-14-01-05/38180530 (надалі - акт перевірки).

В акті перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення:

- пп.14.1.36, ст. 14, пп.14.1.54, пп.14.1.55, пп. 14.1.56, п. 14.1.138, пп. 14.1.228 ст. 14, п. 36.1, п. 36.3, п. 36.5 ст. 36, п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток підприємств у розмірі 148536, 00 грн., а саме за 3 квартал 2017р. - 148536,00 грн;

- п. 185.1 ст. 185, ст. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 201.1, п. 201.2, п. 201.6 ст. 201 ПК України, підприємством занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 125825,00 грн., а саме за січень 2018р. - 125825,00 грн.

На підставі висновків викладених у акті перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення 14.02.2019 року:

- № 0105, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на суму 222804,00 грн. в тому числі за податковим зобов`язанням 148536,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 74268,00 грн;

- № 0105, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 157281,25 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням 125825,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 31456,25 грн.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправним та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що навіть відсутність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача товарно-транспортних накладних не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач не відносив до складу витрат, що враховуються при визначенні фінансового результату до оподаткування, витрати по придбанню автомобіля марки MITSUBISHI Pajero Sport 2.4 TD АТ AT Intense у розмірі 825 201, 00 грн. без ПДВ, а відтак висновки контролюючого органу у вказаній частині, є помилковими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом частини першої статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які у розумінні абзацу одинадцятого статті 1 цього Закону є документами, які містять відомості про господарську операцію та відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської діяльності і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з пунктом 5 Положення дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Пункти 5 - 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, визначають, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства, за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені ПК України. Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів.

За правилами підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6. статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Отже, формування фінансових показників, які враховуються при визначені оподатковуваного прибутку підприємства, а також податкового кредиту для цілей визначення суми податкових зобов`язань з ПДВ повинно здійснюватися тільки щодо фактичного здійснення господарських операцій, підтверджених належним чином оформленими первинними документами та іншими обліковими документами, складання яких для оформлення операцій певного виду передбачено правовими нормами. При цьому презумується, що такі документи є достовірними, а зафіксована в них інформація розкриває справжній зміст господарської операції, свідчить про її економічну вигоду (виправданість, ризик). Якщо певна господарська операція не відбулася або її зміст інший, ніж той, стосовно якого складені документи, підстави для відтворення фінансових показників операції в податковому обліку відсутні (в разі якщо документи складені про людське око) або ж операція відтворюється відповідно до її дійсного змісту, що відповідає принципу превалювання сутності над формою, згідно з яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Слід враховувати, що при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та визначення оподатковуваного прибутку, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Водночас, кожна з наведених вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, що між позивачем (Покупець), з однієї сторони та ТОВ "Автобудкомплекс-К" (Постачальник), з іншої сторони, 20.01.2017 року укладено Договір поставки №АБК-89 (надалі - Договір №АБК-89).

У відповідності до п. 1.1, п. 2.1, п. 2.2 Договору №АБК-89 у відповідності з цим договором, Постачальник зобов`язується у встановлений строк передати у власність Покупця товарний бетон та залізобетонні вироби (надалі за текстом - товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити Постачальнику за нього грошові кошти. Ціна, кількість товару, що підлягають виготовленню та поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами визначаються у заявках Покупця, рахунках-фактурах Покупця та накладних (товарно-транспортних, фактичних, або видаткових). Загальна кількість товару остаточно визначається по фактично прийнятій кількості, згідно видаткових накладних та товарно-транспортних накладних.

В підтвердження виконання умов договору позивачем надано наступні первинні документи: Додатки №1- №3; Накладні: №3/00350 від 28.01.2018 р. (з номенклатурою товарів/послуг "БСГ В30 Р4 F200 W6 (M 5)", код товару згідно з УКТ ЗЕД 3824, у кількості 98) на загальну суму з ПДВ 135051,84 грн, №5/01244 від 28.01.2018 р. (з номенклатурою товарів/послуг "БСГ В30 Р4 F200 W6 (M 5)", код товару згідно з УКТ ЗЕД 3824, у кількості 14) на загальну суму з ПДВ 19293,12 грн, №2/00634 від 28.01.2018 р. (з номенклатурою товарів/послуг "БСГ В30 Р4 F200 W6 (M 5)", код товару згідно з УКТ ЗЕД 3824, у кількості 8) на загальну суму з ПДВ 11024,64 грн, №5/00183 від 20.01.2018 р. (з номенклатурою товарів/послуг "БСГ В25 Р4 F200 W6 (M 3)", код товару згідно з УКТ ЗЕД 3824, у кількості 59,3 м3) на загальну суму з ПДВ 73112,63 грн, №3/00353 від 27.01.2018 р. (з номенклатурою товарів/послуг "БСГ В30 Р4 F200 W6 (M 10, 15)", код товару згідно з УКТ ЗЕД 3824, у кількості 196,8 м3) на загальну суму з ПДВ 276477,24 грн, №5/01321 від 27.01.2018 р. (з номенклатурою товарів/послуг "БСГ В24 Р4 F200 W6 (M 10, 15)", код товару згідно з УКТ ЗЕД 3824, у кількості 185,3 м3) на загальну суму з ПДВ 239988,70 грн; Видаткова накладна №РН-0000022 від 31.01.2018 р. на загальну суму з ПДВ 980984,00 грн, №РН-0000029 від 31.01.2018 р. на загальну суму з ПДВ 441936,78 грн, №РН-0000023 від 31.01.2018 р. на загальну суму з ПДВ 512246,20 грн, №РН-0000022 від 31.01.2018 р. на загальну суму з ПДВ 980984,00 грн, №РН-0000031 від 31.01.2018 р. на загальну суму з ПДВ 1173123,55 грн; Податкові накладні: від 20.01.2018 р. №22 на загальну суму з ПДВ 60927,19 грн, від 27.01.2018 р. №481 на загальну суму з ПДВ 276477,24 грн, від 27.01.2018 р. №493 на загальну суму з ПДВ 239988,70 грн; Товарно-транспортні накладні: № від 31.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 31.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 31.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 31.01.2018 року, № від 28.01.2018 року, № від 30.01.2018 року, № від 18.01.2018 року, № від 13.01.2018 року та інші документи, копії, яких залучено до матеріалів справи судом першої інстанції (стор. 121 - 212 том І).

Колегія суддів звертає увагу, що у вищезазначених накладних зазначено про те, що товар вивозиться шляхом самовивозу.

Судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що спірні господарські операції є реальними та підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи належним чином оформленими копіями первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Вищезазначені документи містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичне їх здійснення.

Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано допустимих та достовірних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента постачання трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів, які встановлені судами, однак не були враховані під час прийняття рішень, та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

Так чинним законодавством, яким регулюються спірні правовідносини, чітко визначено, що подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди - є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи первинні документи обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами податкового обліку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останні складені за результатом фактично проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентами, з дотриманням положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять достатні дані про зміст господарських операцій, їх учасників та підтверджують реальність здійснення таких операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі № 815/2066/16, від 13 жовтня 2020 року по справі № 0340/1408/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Колегія суддів не бере до уваги посилання контролюючого органу на дефектність в оформленні товарно-транспортних накладних, оскільки дані недоліки не можуть впливати на оцінку правовідносини між контрагентом та позивачем та свідчити про нереальність господарських операцій між ними, оскільки згідно з умовами розглядуваних договорів позивач не був учасником транспортного процесу, а умови укладення та виконання зазначених вище договорів не передбачали ані здійснення позивачем контролю за перевезенням товару, ані проведення ним розрахунків за перевезення вантажу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року по справі № 804/5374/17, від 11 вересня 2018 року по справах №820/477/18, №815/6105/17, справа №821/995/17, №823/2247/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика, зокрема у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року по справі № 816/1909/18, від 06 жовтня 2020 року по справі № 140/1611/19 зазначено, що вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Здійснення господарської діяльності контрагентами не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов`язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. Проте, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб`єктності на момент укладення з ними вказаних вище правочинів, зокрема, того, що вказана юридична особа не була зареєстровані в якості платника податку на додану вартість або того, що їхня реєстрація платником податку на додану вартість була анульована до спірного періоду.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів, які підтверджують фактичне проведення відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

Оцінка документів як письмових доказів здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору, згідно частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладених договорів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що позивач надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій з зазначеним контрагентами, проте доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентами сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі №814/2202/16 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0105 прийнято у відповідності до вимог законодавства.

В частині щодо податкового повідомлення-рішення від 14.02.2019р. № 0105, олегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2017р. між ТОВ "НІКО ЦЕНТР КИЇВ" (продавець) та ТОВ "ОРІОН-ТРАНС" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 1409-14001 за умовами якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця новий автомобіль марки MITSUBISHI, надалі товар. Покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1.2, п. 1.3 Договору, назва товару: автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport 2.4 TD AT Intense, комплектації S83, КПП - автомат, колір - С17 (коричневий металік). Рік випуску - 2017. Кількість - 1 шт. Продавець передає покупцю: акт приймання-передачі товару, відпускну накладну, транзитні номери, вантажно-митну декларацію, сертифікат відповідності (копія), сервісну книжку, керівництво по експлуатації.

Згідно п. 2.1 Договору, вартість одиниці товару складає: 825200,83 грн., крім того ПДВ 20 %, що складає 165040, 17 грн., всього з урахуванням ПДВ вартості одиниці товару складає: 990241, 00 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору, датою поставки товару вважається дата, яка вказується в акті приймання-передачі товару.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано первинні документи: копію договору купівлі-продажу від 14.09.2017р. № 1709-14001, копію специфікації на автомобіль, копію наряда-замовлення від 15.09.2017р. № НН058834, копію акта приймання-передачі від 15.09.2017р. № 170515-003, копію акта огляду реалізованого транспортного засобу від 15.09.2017р. № 7145/17/000246, копію видаткової накладної від 15.09.2017р. № НЦ014847, які судом першої інстанції залучено до матеріалів справи (стор. 107- 120 том І).

Як зазначено в акті перевірки, що в 3 кварталі 2017р. відповідно до бухгалтерського рахунку 943 "Собiвартiсть реалiзованих виробничих запасiв" підприємством було відображено витрати по придбанню автомобiля марки MITSUBISHI Pajero Sport 2.4 TD АТ AT Intense у розмiрi 825 201,00 грн. без ПДВ.

Вiдповiдно до бухгалтерського облiку за 3 квартал 2017 року, а саме, бухгалтерських рахунків 31 "Рахунки в банках", 361 "Розрахунки з вiтчизняними покупцями", 703 "Дохiд вiд реалізації робiт i послуг", 71 "Інший операційний дохiд", 73 "Іншi фiнансовi доходи", 74 "Iншi доходи", 79 "Фiнансовий результат", тощо, не встановлено реалiзацiї даного автомобiля марки MITSUBISHI Pajero Sport 2.4 TD АТ AT Intense.

Контролюючим органом зроблено висновок про те, що позивачем занижено фiнансовий результат до оподаткування в 3 кварталі 2017 року у розмірі 825201, 00 грн., що є порушенням пп.14.1.36, ст. 14, пп.14.1.54, пп.14.1.55, пп. 14.1.56, п. 14.1.138, пп. 14.1.228 ст. 14, п. 36.1., п. 36.3, п. 36.5 ст. 36, п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 ПК України.

Одночасно, в акті перевірки наголошено, що підприємством не надано акту приймання-передачi (внутрiшнього перемiщення) (форма № 03-1) основного засобу автомобiля марки MITSUBISHI Pajero Sport 2.4 TD АТ AT Intense в яком у визначено метод амортизації автомобiля, строк його корисного використання, лiквiдацiйну вартiсть, в разi введення об`єкта основних засобiв в експлуатацію, зарахування основного засобу на баланс підприємства та акту (форма № 03-4) у разi списання автотранспортних засобiв, який скдається для оформлення списання автомобiля вантажного чи легкового, причепа чи напiвпричепа при їх ліквідації.

Відповідно до п.п. 14.1.138 ПК України, основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Колегія суддів звертає увагу, що методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про основні засоби, інші необоротні матеріальні активи та незавершені капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи (далі - основні засоби), а також розкриття інформації про них у фінансовій звітності регламентовані Положенням (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" затверджені Наказом Міністрства фінансів України ВІД 27.04.2000р. № 92 (надалі - П(С)БО 7).

Так, згідно з п. 4 П(С)БО 7, основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Відповідно до п. 7, 8 П(С)БО 7, придбані (створені) основні засоби зараховуються на баланс підприємства/установи за первісною вартістю. Одиницею обліку основних засобів є об`єкт основних засобів.

Первісна вартість об`єкта основних засобів складається з таких витрат: суми, що сплачують постачальникам активів та підрядникам за виконання будівельно-монтажних робіт (без непрямих податків); реєстраційні збори, державне мито та аналогічні платежі, що здійснюються в зв`язку з придбанням (отриманням) прав на об`єкт основних засобів; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв`язку з придбанням (створенням) основних засобів (якщо вони не відшкодовуються підприємству/установі); витрати зі страхування ризиків доставки основних засобів; витрати на транспортування, установку, монтаж, налагодження основних засобів; інші витрати, безпосередньо пов`язані з доведенням основних засобів до стану, у якому вони придатні для використання із запланованою метою.

Фінансові витрати не включаються до первісної вартості основних засобів, придбаних (створених) повністю або частково за рахунок запозичень (за винятком фінансових витрат, які включаються до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 "Фінансові витрати".

Первісна вартість об`єкта основних засобів збільшується з одночасним створенням забезпечення на обґрунтовану розрахунком суму зобов`язання, яке відповідно до законодавства виникає у підприємства щодо демонтажу, переміщення цього об`єкта та приведення земельної ділянки, на якій він розташований, у стан, придатний для подальшого використання (зокрема на передбачену законодавством рекультивацію порушених земель).

Згідно з п. 22-23 П(С)БО 7, об`єктом амортизації є вартість, яка амортизується (окрім вартості земельних ділянок, природних ресурсів і капітальних інвестицій).

Нарахування амортизації здійснюється протягом строку корисного використання (експлуатації) об`єкта, який встановлюється підприємством/установою (у розпорядчому акті) при визнанні цього об`єкта активом (при зарахуванні на баланс), і призупиняється на період його реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання та консервації.

Відповідно до п. 26, 29 П(С)БО 7, амортизація основних засобів (крім інших необоротних матеріальних активів) нараховується із застосуванням таких методів: 1) прямолінійного, за яким річна сума амортизації визначається діленням вартості, яка амортизується, на строк корисного використання об`єкта основних засобів; 2) зменшення залишкової вартості, за яким річна сума амортизації визначається як добуток залишкової вартості об`єкта на початок звітного року або первісної вартості на дату початку нарахування амортизації та річної норми амортизації. Річна норма амортизації (у відсотках) обчислюється як різниця між одиницею та результатом кореня ступеня кількості років корисного використання об`єкта з результату від ділення ліквідаційної вартості об`єкта на його первісну вартість; 3) прискореного зменшення залишкової вартості, за яким річна сума амортизації визначається як добуток залишкової вартості об`єкта на початок звітного року або первісної вартості на дату початку нарахування амортизації та річної норми амортизації, яка обчислюється, виходячи із строку корисного використання об`єкта, і подвоюється; 4) кумулятивного, за яким річна сума амортизації визначається як добуток вартості, яка амортизується, та кумулятивного коефіцієнта. Кумулятивний коефіцієнт розраховується діленням кількості років, що залишаються до кінця строку корисного використання об`єкта основних засобів, на суму числа років його корисного використання; 5) виробничого, за яким місячна сума амортизації визначається як добуток фактичного місячного обсягу продукції (робіт, послуг) та виробничої ставки амортизації. Виробнича ставка амортизації обчислюється діленням вартості, яка амортизується, на загальний обсяг продукції (робіт, послуг), який підприємство очікує виробити (виконати) з використанням об`єкта основних засобів.

Нарахування амортизації може здійснюватися з урахуванням мінімально допустимих строків корисного використання основних засобів, встановлених податковим законодавством (крім випадку застосування виробничого методу).

Нарахування амортизації починається з місяця, наступного за місяцем, у якому об`єкт основних засобів став придатним для корисного використання.

Усі витрати, пов`язані з придбанням автомобіля, обліковуються на субрахунку 152 "Придбання (виготовлення) основних засобів".

Підставою для зарахування на баланс основних засобів є акт приймання-передачі (введення в експлуатацію) основних засобів.

Автомобiль який став придатним до використання, його зараховують до складу основних засобiв на рахунок 105 "Транспортнi засоби". Процедуру зарахування здiйснює комiсiя, призначена керiвником підприємства, що оформляється актом приймання-передачi (внутрiшнього перемiщення) 03 (типова форма № 03-1 ).

В актi, як правило, зазначають метод амортизацiї автомобiля, строк йога корисного використання, лiквiдцацiйну вартiсть. Акт затверджується керiвником підприємства i передасться nв бухгалтерію для відображення господарської операції в бухгалтерському облiку.

Фактично акт виконує в тому числi функцiї разпорядчого документа.

На пiдставi акта в бухгалтерському облiку вiдображається операція Дт 105 "Транспортнi засоби" Кт 152.

Судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що позивачем вищезазначену операцію в бухгалтерському обліку відображено таким чином: Дт субрахунку 631, Кт субрахунку 313 - сплата за автомобіль (14.09.2017р.); Дт субрахунку 631, Кт субрахунку 631 - відображення суми ПДВ (15.09.2017р.); Дт субрахунку 152, Кт субрахунку 631 - оприбуткування автомобіля (підписання акта прийому-передачі № 170915-003) (15.09.2017р.); Дт субрахунку 105, Кт субрахунку 152 - введення ОЗ в експлуатацію (акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення)№ ВЭ 0000042) (30.09.2017р.); Дт субрахунку 823, Кт субрахунку 131 - нарахування амортизації (з 31.10.2017р.).

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не відносив до складу витрат, що враховуються при визначенні фінансового результату до оподаткування, витрати по придбанню автомобіля марки MITSUBISHI Pajero Sport 2.4 TD АТ AT Intense у розмірі 825 201, 00 грн. без ПДВ, а відтак висновки контролюючого органу у вказаній частині, є помилковими.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню.

З урахуванням наведеного та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що адміністративний позов має бути задоволено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву (змісту акту перевірки) на позовну заяву, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.