Справа № 520/9597/2020
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 р. Справа № 520/9597/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Великобурлуцької селищної ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, по справі № 520/9597/2020

за позовом ОСОБА_1

до Великобурлуцької селищної ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Великобурлуцької селищної ради (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Великобурлуцької селищної ради від 24 січня 2020 року № 936-7 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 4,0515 га для одержання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства;

- зобов`язати Великобурлуцьку селищну раду повторно розглянути клопотання відповідно до вимог та у відповідності норм Земельного кодексу України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Великобурлуцької селищної ради від 24 січня 2020 року № 936-7 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 4,0515 га для одержання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Зобов`язано Великобурлуцьку селищну раду повторно розглянути клопотання відповідно до вимог та у відповідності норм Земельного кодексу України.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великобурлуцької селищної ради (ідентифікаційний код - 04399192) на користь позивача судовий розмір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року у справі №520/9597/2020 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство». Крім того, зазначає, що на пленарному засіданні селищна рада не знайшла обґрунтування заявленого розміру земельної ділянки, також не було надано підтвердження про створення фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач зверунвся до Великобурлуцької селищної ради із клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розробку документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 4,0515 га (кадастровий номер :03:000:0701), яка розташована на території Великобурлуцького району Харківської області.

Рішенням Великобурлуцької селищної ради № 936-7 від 24 січня 2020 року, яке прийняте на 28 сесії VII скликання відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для одержання безоплатно у власність земельної ділянки площею 4,0515 га для ведення фермерського господарства на території Великобурлуцького району Харківської області.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Великобурлуцької селищної ради від 24 січня 2020 року № 936-7 щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не містить визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою та вмотивованої відмови у його наданні, що є порушенням вказаної норми Земельного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно достатті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст. 118 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною шостою наведеної норми передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, серед інших, вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 цього Закону, рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

За приписами цієї норми, земельним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Крім того, колегія суддів зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 у справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17.

Матеріалами справи встановлено, що зміст оскаржуваного рішення відповідача від 24.01.2020 року № 936-7 не містить обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та вмотивованої відмови у його наданні, у відповідності до положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Відповідач у оскаржуваному рішенні лише перераховує норми права, що регулюють правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення Великобурлуцької селищної ради Харківської області від 24.01.2020 року № 936-7 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що розглядаючи заяву позивача по суті на постійній комісії з питань земельних відносин, архітектури, будівництва, екології, використання лісів, цивільного захисту та боротьби зі стихійним лихом, епідеміями Великобурлуцької селищної ради 7 скликання потім на пленарному засіданні, селищна рада не знайшла обґрунтування заявленого розміру земельної ділянки, а також не було надано підтвердження про створення фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

З наведених доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Рішення Великобурлуцької селищної ради Харківської області від 24.01.2020 року № 936-7 не містить таких підстав для відмови про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, які відповідач зазначає у своїй апеляційній скарзі.

Положення статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», яка передбачає право приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств, та стаття 32 ЗК України не виключають можливості приватизації земельних ділянок особами, які мають намір створення фермерського господарства.

Так, згідно ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Отже, оскільки первинним може бути отримання земельної ділянки, а не створення фермерського господарства або членство в ньому, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі підстави відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не узгоджується в наведеними вище правовими нормами в їх сукупності.

Окрім того, вказані обставини не були покладені відповідачем в основу рішення про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо визначеної ним земельної ділянки за рахунок земельної ділянки державної власності з кадастровим номером :03:000:0701.

Виходячи з законодавчо встановленого порядку передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування, рішення відповідного органу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку і за своєю правовою суттю не рішенням такого органу про передачу земельної ділянки у власність чи користування.

Згідно із п.2 ч.2 ст.25 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є видом документації із землеустрою, погодження і затвердження якої проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом, цим Законом та іншими законами України.

Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки такий дозвіл не є правовстановлюючим актом, не породжує особистих майнових прав та зобов`язань осіб. Відповідно, надання такого дозволу не може вважатися дією щодо розпорядження земельною ділянкою.

Разом з тим, у разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки.

Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися "відмовою у наданні дозволу" у розумінні частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що відповідачем не наведені в оскаржуваному рішенні від 24.01.2020 № 936-7 підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що не відповідає положенням визначеним ч.7 ст.118 ЗК України, тому рішення підлягає скасуванню.

Варто наголосити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивачів.

Таким чином, оцінюючи правомірність дій відповідача, колегія суддів, керуючись критеріями, закріпленими у ч.2 ст.2 КАС України, виходячи з наявних у матеріалах доказів дійшла висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав належних, вичерпних та допустимих доказів в обґрунтування правомірності рішення Великобурлуцької селищної ради від 24 січня 2020 року № 936-7 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 4,0515 га для одержання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог до Великобурлуцької селищної ради, оскільки остання діяла не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Великобурлуцької селищної ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 по справі № 520/9597/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко З.О. Кононенко