Справа № 520/16024/2020
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 р. № 520/16024/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаря О.В.,

представника позивача - Іванова Д.А.,

представника відповідача - Вишневського О.В.,

представник третьої особи - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 р. №394-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного від 21.11.2019 по справі №520/11428/19 Державною міграційною службою України повторно розглянуто заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 12.11.2020 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 20.10.2020 №105 про те, що відповідно до ст. 6 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу втретє відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 №394-20. Зазначене рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на думку позивача, перевірка інформації, яку позивач надав під час звернення із відповідною заявою, а також підтвердив в процесі проведення відповідної співбесіди щодо ситуації в країні громадянської належності (Сирії), проведена поверхнево та необ`єктивно, тобто ситуація в країні походження позивача належним чином не вивчалась.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що під час прийняття оспорюваного рішення відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Також представник відповідача зазначив, що, оскільки заявник вперше прибув до України у 2013 році на навчання, безперешкодно в`їжджав та виїжджав з території України у 2014 році, але за захистом звернувся лише у жовтні 2016 року, чим порушив порядок звернення за захистом в Україні, який встановлено у ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на наведені у відзиві обставини.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Правом надати пояснення до позовної заяви не скористався, у встановлений судом строк документи до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, прибув до України у листопаді 2013 року через Об`єднані Арабські Емірати з території Саудівської Аравії, де перебував з 23.08.2010. Метою прибуття іноземця до України було навчання у вищому учбовому закладі.

До завершення навчання позивач мав легальну підставу для постійного знаходження на території України, тому не розпочинав процедури одержання статусу біженця (особи, яка потребує додаткового захисту). Після закінчення навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна позивач вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 03.10.2016 р.

Після закінчення навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна ОСОБА_1 03.10.2016 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.10.2016 в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області позивач отримав повідомлення №83 від 24.10.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в оформленні документів слугував наказ від 24.10.2016 №172 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 ».

Не погодившись з рішенням ГУ ДМС України в Харківській області, позивачем направлено на адресу ДМС України скаргу, за результатами розгляду якої Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17 лютого 2017 року №7-17 про відхилення скарги позивача на рішення ГУ ДМС України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного від 31.05.2017, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.07.2017, по справі №820/991/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення ДМС України від 17.02.2017 №7-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 24.10.2016 №172. Зобов`язано ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначена постанова набрала законної сили 20.07.2017.

Так, на виконання рішення суду наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 02.08.2017 №135, здійснено повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 27.02.2017 №7-17 та наказу ГУ ДМС України в Харківській області від 24.10.2016 №172 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 23.08.2018 № 318-18 відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу було повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 11.12.2018, що залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019, по справі №2040/7838/18 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 №318-18. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.10.2019 №349-19 відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» меніпозивачу було повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи ІЗ частини першої статті 1 цього закону відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 21.11.2019, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, по справі №520/11428/19 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2019 №349-19. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 за його заявою від 03.10.2016.

Відповідно ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

12.11.2020 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 20.10.2020 №105 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу втретє відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 №394-20.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Так, суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у можливості того, що його заберуть до лав армії та змусять вбивати мірне населення, а також у загрозі його життю, свободі, безпеці.

Об`єктивна сторона, у свою чергу, пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Об`єктивна сторона побоювань позивача полягає у наявності загальновідомих фактів про ситуацію у країні його громадянської належності.

Щодо доводів відповідача про ненадання позивачем належних та достовірних доказів у підтвердження обґрунтованості свого звернення про надання йому статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, суд зазначає.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Також слід зазначити, що відповідно до пунктів 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, стосовно особи, яка клопоче про отримання статусу біженця, загальний правовий принцип полягає у тому, що обов`язок надати докази лежить на особі, яка подає клопотання. В більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїжджає у країну у бідуючому стані, часто навіть без документів. Таким чином, хоча обов`язок надавати докази лежить на заявнику, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.

У пункті 170 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подачі клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркувань совісті.

У пункті 171 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь, засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення може бути розцінено як переслідування.

Відповідно до пункту 1.2. "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

У Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (редакція V від 03 листопада 2017 року) зазначено: "З огляду на серйозних і масштабних порушень МГП, порушень законодавства про права людини і зловживань в цій галузі, а також триваючого збройного конфлікту в багатьох частинах країни УВКБ ООН, як і раніше характеризує втеча цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту як біженці і відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951".

У доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (УВКПЛ ООН), Незалежної міжнародної комісії з розслідування і правозахисних організацій урядові сили звинувачуються в скоєнні військових злочинів, злочинів проти людства, а також серйозних порушень законодавства про права людини. Невибіркові прямі напади на цивільних осіб і на об`єкти цивільної інфраструктури, на медичні установи і медичних робітників, а також на співробітників гуманітарних організацій і гуманітарні об`єкти, за повідомленнями, стали характерною особливістю системних порушень, скоєних сирійськими урядовими силами.

За інформацією ООН і правозахисних організацій-спостерігачів, сирійський уряд систематично і повсюдно застосовує довільні арешти і насильницькі зникнення, утримання під вартою в умовах, що загрожують життю, тортури та інші форми жорстокого поводження, сумарні і позасудові страти, в першу чергу відносно супротивників уряду і осіб, вважаються такими.

Незалежні оглядачі відзначають, що ухилення від призову на військову службу може розцінюватися урядом як політичний, антиурядовий акт, що може привести до додаткового покарання особи, який спробував ухилитися від призову, крім відповідних санкцій за вчинення кримінального злочину у вигляді ухилення від призову, включаючи більш суворе поводження при арешті, допиті і утримання під вартою, а також, в разі направлення у війська, під час військової служби. Під час утримання під вартою ухиляються від призову і наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер.

УВКБ ООН вважає, що особи, які ухиляються від призову на обов`язкову військову службу або в якості резервістів або дезертирували зі збройних сил, в залежності від індивідуальних обставин конкретної справи, ймовірно, мають потребу в міжнародному захисті як біженці на підставі фактичних або приписуваних їм політичних переконань і ( або) на інших відповідних підставах.

З урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої приналежності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

У Тимчасових рекомендаціях УВКБ ООН від лютого 2020 щодо потреб шукачів притулку з Сирії у наданні міжнародного захисту: продовження застосування позиції УВКБ ООН 2017 року, вказано:

Зважаючи на описану ситуацію в Сирії, УВКБ ООН вважає, що рекомендації, надані в останній Позиції з надання міжнародного захисту, датована листопадом 2017 року (Версія V), продовжують бути актуальними, у тому числі рекомендації щодо надання права на отримання міжнародного захисту біженцям, наявності внутрішнього переміщення та УВКБ ООН продовжує закликати країни щодо збереження мораторію на примусове повернення до всіх частин країни.

УВКБ ООН продовжує характеризувати переміщення цивільних осіб із Сирії як рух біженців, при цьому переважна більшість сирійських шукачів притулку продовжує мати потребу у міжнародному захисті, виконуючи вимоги щодо визначення біженців, що містяться у статті 1А (2) Конвенції 1951 року. Відповідно, УВКБ ООН рекомендує особам, які беруть участь у розгляді заяв про міжнародний захист, поданих шукачами притулку із Сирії, та особам, відповідальним за встановлення державної політики стосовно цього населення, продовжувати покладатися на рекомендації, викладені в Позиції УВКБ ООН у листопаді 2017 року (Версія V).

У Інформаційній записці УВКБ ООН про країну походження: «Ухилення від призову на строкову військову службу; Видача та застосування указів про часткову амністію; Проживання на території, яка раніше контролювалась опозицією; Видача закордонних паспортів; Повернення та "Врегулювання свого статусу", від 7 травня 2020 року зазначено: особи, які ухиляються від призову, які, як вважається, виступають проти уряду, швидше за все, будуть піддані надмірному покаранню за ухилення від призову, включаючи більш жорстоке поводження під час арешту, допиту, утримання під вартою і, після початку та під час проходження військової служби.

У Резолюціях Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.2019 №75/193 та 28.12.2020 №74/169 "Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці", Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 28.01.2020 та від 14.08.2020, Доповіді Генерального секретаря від 24.06.2020 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017), 2401 (2018), 2449 (2018) та 2504 (2020) Ради Безпеки ООН зазначено, що після початку конфлікту в Сирійській Арабській Республіці бойові дії в ряді районів країни практично не слабшають, причому в різних зонах конфлікту бере участь дуже багато державних і недержавних суб`єктів. Здійснюються навмисні напади на цивільних осіб та цивільні об`єкти, в тому числі на школи, лікарні і храми, із застосуванням важких озброєнь, бомбардувань з повітря, касетних боєприпасів, балістичних ракет, «бочкових» бомб, хімічного або іншого зброї і іншим застосуванням сили проти цивільних осіб, включаючи морення цивільного населення голодом в якості методу ведення війни, нападу на школи, лікарні і храми, масові розправи, довільні страти, позасудові вбивства, вбивства і переслідування мирних протестуючих, правозахисників і журналістів, окремих осіб і членів громад за їх релігійну приналежність або переконання, довільні затримання, насильницькі зникнення, порушення прав людини, в тому числі прав людини жінок і дітей, насильницьке переміщення осіб, що належать до меншин, і тих, хто виступає проти сирійського режиму, протиправне перешкоджання доступу до медичної допомоги, відмова в забезпеченні поваги і захисту медичного персоналу, тортури , систематичне сексуальне і гендерне насильство, в тому числі зґвалтування в місцях утримання під вартою, і жорстоке поводження.

В результаті нападів, скоєних воюючими сторонами, загинули і отримали поранення безліч сирійських жінок, чоловіків і дітей. Запеклі бої ще більше дестабілізують надання послуг і позбавили істотну частину цивільного населення доступу до медичних послуг та освіти, а також до продовольства і води. Як проурядові сили, так і недержавні збройні групи в північно-західній, північній та східній частинах Сирійської Арабської Республіки продовжують здійснювати напади на цивільних осіб, включаючи тих, які, на їхню думку, пов`язані з силами противника, в тому числі вбивати їх, довільно позбавляти їх свободи, піддавати тортурам та іншим видам жорстокого поводження і викрадати їх.

Відповідно інформації з сайту Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (https://data2.unhcr.org/en/situations/syria) станом на 04.11.2020 вказується, що загальна кількість осіб, яка потребує допомоги за межами Сирії (найближчі країни) становить 5.5 млн. осіб. З них 3,6 млн у Туреччині, 0,88 млн у Лівані, 0,65 млн у Йорданії). Отже твердження відповідача про масове, безпечне повернення сирійських біженців не відповідає дійсності.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. З цього приводу надано належні докази, з яких встановлено, що на території Сирійської Арабської Республіки досі триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля. Зокрема, відзначаються військові дії у районі, де мешкав позивач та у районах, які, на думку відповідача, є безпечними для повернення позивача.

Вказуючи на необґрунтованість побоювань позивача, відповідач не зазначає актуальної та точної інформації про країну походження або посилається на джерела інформації, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача, як то публікація з сайту Офісу ООН з координації гуманітарних питань (OCHA) від 31.10.2019р. Сирія: Оперативне оновлення УВКБ ООН, жовтень 2019 р. чи доповідь Європейського офісу підтримки притулку «Сирія. Внутрішньо переміщені особи, ті, хто повертаються та внутрішні переміщення. Звіт по інформації по країні походження» від квітня 2020р.

Відповідачем не надано оцінки інформації про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманнями прав людини та можливість стати жертвою тортур, принижуючого гідність поводження через небажанням проходити військову службу у лавах урядової армії під час громадянської війни, хоча щодо вказаних обставин існує чимало такої інформації та використовує інформаційні джерела, які не є інформацією про країну походження.

З огляду на вищевикладені обставини суд вважає, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження є неповним та необґрунтованим, а висновок про можливість внутрішнього переміщення позивача в Сирії робився без урахування та аналізу існуючої ситуації у країні громадянської належності станом на момент розгляду заяви позивача.

Щодо позиції відповідача, стосовно відсутності в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, оскільки між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, надаючи оцінку поясненням позивача.

Отже, висновки відповідача про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом, суд вважає помилковими, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.12.2020 по справі 2040/6507/18.

Таким чином, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування у разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась від часу виїзду позивача з країни громадянської належності.

При цьому суд зазначає, що оскаржуване рішення відповідача не містить вичерпної інформації по ситуації, яка склалась в країні походження станом на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень не надав до суду належних та допустимих доказів відповідності закону оскаржуваного рішення, спростування інформації по країні походження, актуальної на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, суд не підміняє суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, віднесено до компетенції Державної міграційної служби України, однак при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не виконав всіх умов для остаточного вирішення питання наявності підстав знаходження позивача легально на території України.

Водночас, частиною 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 №394-20.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.03.2021.

Суддя Д.А. Волошин