Справа № 640/11015/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року м. Київ № 640/11015/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі-позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1 або ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач 2 або ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 833 від 13.12.2019 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 50-20 від 25.03.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином Республіки Союзу М`янма та перебуває за її межами у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію своєї країни та шукати захист в Україні з огляду на цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з релігійних та етнічних причин, а також систематичного порушення прав людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву та витребувано від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області: належним чином засвідчену копію оскаржуваного наказу № 833 від 13.12.2019, письмові пояснення з приводу фактичних обставин та юридичних підстав, покладених в основу оскаржуваного наказу, а також, належним чином засвідчені копії усіх документів, що стали підставою для її прийняття, належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача; витребувано від Державної міграційної служби України належним чином засвідчену копії рішення № 50-20 від 25.03.2020, а також усіх документів, що слугували підставою для його прийняття.

16.06.2020 представником Державної міграційної служби України подано відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що Конвенцією про статус біженців від 1951 та у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону визначено перелік ознак, за наявністю однієї або кількох з них відповідно до яких позивач може отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Викладені позивачем факти в матеріалах справи не відповідають жодній з цих ознак. Додатково зазначив, що позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам, визначеними п.п. 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону.

В прохальній частині відзиву від 16.06.2020 року, відповідачем-1 було заявлено клопотання про здійснення розгляду справи за участю представника відповідача.

Ухвалою суду від 04.08.2020 року клопотання Державної міграційної служби України про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін за участю представника відповідача залишено без задоволення.

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відзиву на позовну заяву до суду не надав, хоча належним чином повідомлений про судовий розгляд справи.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Республіки Союзу М`янма, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Аракан (Ракхайн), М`янма, віросповідання - іслам (суніт), рідна мова - бенгальська, освіта - середня, неодружений. Країну громадянського походження позивач покинув у січні 1993 року, а з Народної Республіки Бангладеш виїхав приблизно 11.11.2016 року, транзитом через ОАЕ (м. Дубай) до Республіки Білорусь (м. Могильов), де проживав близько 7 місяців, а потім до Російської Федерації (м. Москва), де перебував протягом 4-5 днів.

До України прибув нелегально 20.07.2017, пішки/автомобільним сполученням.

Документи, що посвідчують особу у матеріалах справи відсутні. За отриманням захисту на території України звертається вдруге.

12.09.2017 ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у місті Києві.

Основною причиною звернення зазначив те, що він є вихідцем з М`янми. Також зазначив, що виїхав по причині відсутності можливості жити і працювати.

Згідно наказу ГУ ДМС України в місті Києві від 29.09.2017 року №441 Громадянину Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі висновку від 29.09.2017 року.

06 жовтня 2017 року позивачем до ДМС України подано скаргу на наказ ГУ ДМС України в місті Києві від 29.09.2017 року №441"Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду скарги Громадянина Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 ДМС України прийнято рішення від 19.01.2018 року №28-18, яким відхилено скаргу особи без громадянства ОСОБА_1 від 06.10.2017 року на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 29.09.2017 року №441 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.04.2018 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва (справа № 826/6529/18), в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 441 від 29.09.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 28-18 від 19.01.2018 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі № 826/6529/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2019, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та визнано законним Наказ Головного управління Державної міграційної служби країни в м. Києві № 441 від 29.09.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України № 28-18 від 19.01.2018 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 травня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

При розгляді адміністративної справи № 826/6529/18 судом першої інстанції було досліджено, що в ході співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що вирушив з Бангладеш до Білорусії літаком за підробленим паспортом, де перебував протягом 8 місяців. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало.

Судом встановлено, що переїзд позивача до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки до прибуття в Україну позивач тривалий час перебував на території Білорусії. Під час знаходження в Білорусії він не хотів звертатися за міжнародним захистом, що суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод, не узгоджується з доводами позивача, викладеними у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та свідчить про намагання ОСОБА_1 легалізуватися на території України.

Суд зазначив, що вказані обставини зазначені ним під час проходження співбесіди, а саме позивач вказав, що бажає саме легалізуватися, звернувся з заявою з метою отримання документів та з метою працевлаштування.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому, суд дійшов до висновку, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд, досліджуючи інформацію по країні походження позивача, встановив, що ситуація безпеки, а також економічна ситуація в Республіці Бангладеш наразі характеризується стабільністю, про що свідчить переселення народності рохінджа з М`янми в Бангладеш, де добрі умови для життя. А відтак, повернення позивача до країни свого походження не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду при розгляді апеляційної скарги громадянина Республіки Союзу М`янма ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 р. № 826/6529/18 прийшла до висновку, що під час розгляду справи з наданих позивачем доказів не встановлено наявність підстав, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Жодних аргументованих доказів, які б свідчили про факт існування очевидної загрози життю або здоров`ю позивача у країні походження матеріали справи не містять.

У свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачами виконано визначений ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок з доказування правомірності та обґрунтованості висновків про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, колегія суддів зазначила, що позивач до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про правомірність оскаржуваних рішень органів державної міграційної служби, оскільки заяву позивача про надання статусу біженця в Україні вирішено відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Судове рішення у справі № 826/6529/18 набрало законної сили 22 квітня 2019 року.

25.11.2019 позивач звернувся повторно із заявою-анкетою № 2019-KVО308 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, вказавши, що у нього з`явились нововиявлені обставини щодо підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві позивач повідомляє, що він не може повернутись у свою країну, оскільки ситуація в країні ( Республіка Союз М`янма ) погіршилася та залишається небезпечною для нього - рохінджи за етнічним походженням та мусульманином за релігією. Після того, як позивач приїхав в Україну, він постійно отримував інформацію, що його рідні, які залишилися в М`янмі, переслідуються за релігійною ознакою та їхні будинки були спалені. Декілька з них втекли до Бангладешу та проживають в таборі для біженців. Позивач зазначив, що у разі його повернення до Бангладешу його життя буде у небезпеці, оскільки він є мусульманином.

Під час співбесіди 10.12.2019 року позивач на запитання про надання підтверджуючої інформації щодо нововиявлених обставин, відповів, що від ОСОБА_4 він дізнався, що

в М`янмі переслідують мусульман, також позивачу це відомо з мас-медіа. Він ( ОСОБА_4 ) йому про це розповів місяць тому. Також позивач в Інтернеті подивився та почитав вся інформація підтверджується.

Підставою звернення вдруге до територіальних органів ДМС України слугувало анулювання попередньої довідки про звернення за захистом в Україні. (а.с.71 - 72)

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від № 833 від 13.12.2019 на підставі висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.12.2019 та відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

13.12.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення №365 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач 21.12.2019 звернувся зі скаргою на наказ Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 833 від 13.12.2019 до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби у м. Києві від 25.03.2020 № 50-20 скаргу ОСОБА_1 було відхилено.

05.05.2020 року позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.04.2020 року № 117 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи такі рішення відповідача необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 815/2911/17.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з ч. 1, 2, 6 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч. 8-12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку про те, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попереднього звернення ОСОБА_1 від 12.09.2017.

Суд зазначає, що встановлені судом обставини та факти у рішенні №826/6529/18, яке набрало законної сили 22 квітня 2019 мають преюдиційний характер, та не потребують доказування, оскільки відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу зазначеної норми, твердження позивача стосовно можливого політичного, релігійного переслідування не беруться судом до уваги з огляду на їх спростування судовим рішенням №826/6529/18.

Як вбачається судом з матеріалів справи, позивач повідомив в якості нововиявлених обставин про власні побоювання стати жертвою переслідувань лише на підставі власних припущень. Зазначив, що він не може повернутись у свою країну, оскільки ситуація в країні (Республіка Союз М`янма ) погіршилася та залишається небезпечною для нього - рохінджи за етнічним походженням та мусульманином за релігією. Однак, в ході співбесіди від 10.12.2019, позивач повідомив, що він не вважає себе рохінджа, оскільки не проживав у М`янмі (а.с.69 звор.ст.).

Позивачем була повідомлена інформація, що після того, як він приїхав в Україну, він постійно отримував інформацію, що його рідні, які залишилися в М`янмі, переслідуються за релігійною ознакою та їхні будинки були спалені. Декілька з них втекли до Бангладешу та проживають в таборі для біженців. Позивач зазначив, що у разі його повернення до Бангладешу його життя буде у небезпеці, оскільки він є мусульманином.

Суд критично ставиться до нововиявлених обставин, повідомлених позивачем, оскільки в ході співбесіди він зазначив, що родичів, які проживають у М`янмі він не знає, відомості про існування можливих родичів (дядька та тітки) отримав від батька, який помер у 2015 році. (а.с.70)

На запитання про родичів, які залишилися проживати у Бангладеші, позивачем надана відповідь, що там залишилась мати, яка проживає у кемпі 1, продуктами харчування у кемпі забезпечує держава, все необхідне видають безкоштовно. Від чоловіка ( ОСОБА_4 ) позивач дізнався, що в неї все гаразд і вона здорова.

ОСОБА_4 також розповів позивачеві про переслідування своїх родичів та їх переїзд до Бангладешу, про родичів позивача інформація ним надана не була.

Отже, повідомлена позивачем інформація у заяві-анкеті від 25.11.2019 щодо переслідування родичів у М`янмі та спалення їх будинків спростовується самим же позивачем у ході співбесіди від 10.12.2019, а тому не береться судом до уваги як очевидно неправдоподібна.

На запитання чому позивачем обрано саме Україну для проживання, він відповів, що тут можна жити та отримати документи, а також йому тут подобається. Причиною повторного звернення до міграційної служби стало анулювання попередньої довідки про звернення за захистом в Україні.

В ході співбесіди позивачем самостійно повідомлено, що він не хоче повертатись до М`янми, оскільки там у нього немає родичів. Якщо він буде повертатись в країну громадянського походження - то лише до Бангладешу.

Додатково суд зауважує, що позивач надав стверджувальну відповідь, що він хоче повернутись до Бангладешу.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність інформації, повідомленої позивачем у якості нововиявлених обставин, оскільки доказів та документальних підтверджень причинно-наслідкового зв`язку між повідомленими фактами та їх наслідками для позивача не надано, як і не встановлено достовірність повідомлених даних. На підставі проведеного аналізу, суд не вбачає підстав для визнання повідомлених позивачем обставин нововиявленими.

Доказів можливої шкоди у разі повернення позивача в країну громадянської належності суду не надано.

Крім того, за змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що позивача в розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що мотивами повторного звернення позивача за захистом на території України є пошук способу легалізації на території України з метою покращення рівня свого життя, а не через побоювання стати жертвою переслідувань чи загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Відтак, висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" знайшли своє підтвердження та є правомірними.

Натомість, позивачем жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування у країні походження, надано не було. Надана позивачем інформація при викладенні причин неможливості повернення до М`янми та Бангладешу є непослідовною і засвідчує про суб`єктивне небажання туди повертатися, а не про наявність об`єктивних причин для побоювань за життя, здоров`я чи свободу. Документів на підтвердження обґрунтованості свого звернення позивачем не надано. Твердження позивача про небезпеку, яка йому загрожує у країні громадянського походження є безпідставними. Позивач не навів переконливих доводів і не надав беззаперечних доказів щодо його особистого переслідування та утисків в М`янмі та Бангладеші його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що в нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Відтак, відповідачем при прийнятті спірного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки позивач не навів дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11 72-77, 90, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась