Справа № 140/4201/20
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 140/4201/20 пров. № А/857/138/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Запотічного І.І.,

суддів Бруновської Н.В.,Глушка І.В.,

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Рівненській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року (суддя Каленюк Ж.В., ухвалене в м. Луцьку) у справі № 140/4201/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

20.03.2020 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26 червня 2018 року №0-1720 та від 07 червня 2019 року №0-1720, якими визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у сумі 33532,80 грн за 2017 рік та у сумі 39013,32 грн за 2018 рік; визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 03 грудня 2019 року №172541-52.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ДПС у Рівненській області подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що доказів на підтвердження внесення позивачем до статутного капіталу СОК «Смак дитинства» нерухомого майна свинарник загальною площею 1047, 9 кв.м. позивачем не надано, а сам позивач не є сільськогосподарським товаровиробником. Також апелянт зазначає, що витрати на правничу допомогу визначені оскаржуваним судовим рішенням є надмірними та підлягають зменшенню.

Сторони будучи повідомленими про час та місце розгляду справи явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення - цегляної будівлі свинарника загальною площею 1047,9 кв.м на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 1745140 від 28 березня 2013 року; а.с.17 том 1). Будівля розташована на земельній ділянці площею 0,5799 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, для обслуговування будівлі свинарника.

Відповідно до договору оренди приміщення від 03 січня 2017 року №01, акта приймання - передачі приміщення від 03 січня 2017 року (а.с.20-21 том 1), зазначена будівля передана ОСОБА_1 в тимчасове платне володіння (оренду) СГОК Смак дитинства з метою використання для виробництва сільськогосподарської продукції (пункти 1, 2 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2018 року Головне управління ДФС у Рівненській області прийняло податкове повідомленні-рішення №0-1720, яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України ОСОБА_1 визначило податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 33532,80 грн з розрахунку 32,00 грн за 1 кв.м (за ставкою 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України Про Державний бюджет України на 2017 рік станом на 01 травня 2017 року). У тому ж порядку та спосіб прийнято податкове повідомлення-рішення від 07 червня 2019 року №0-1720 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 39013,32 грн з розрахунку 37,23 грн (за ставкою 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України Про Державний бюджет України на 2017 рік станом на 01 травня 2018 року).

За результатами оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку, скарги позивача залишенні без задоволення, а рішення податкового органу без змін.

Позивач, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями від 26 червня 2018 року №0-1720, від 07 червня 2019 року №0-1720, оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що надані позивачем докази вказують на те, що належна йому будівля сільськогосподарського призначення не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у 2017-2018 роках, а відтак оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції з огляду на наступне.

Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи (набрав чинності 01 січня 2015 року, далі Закон №71-VIII) внесено зміни до статті 265 ПК України та введено податок на майно, який складається: з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкт оподаткування, базу оподаткування, пільги із сплати податку, ставки податку визначає стаття 266 ПК України.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 261.1 статті 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України установлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За правилами, встановленими підпунктами 266.6.1, 266.7.1, 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків. Як зазначено в пункті 8.3 статті 8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10, пунктом 12.3 статті 12 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору. Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункти 12.3.1, 12.3.2, 12.3.3 пункту 12.2 статті 12 ПК України).

Підпунктами 12.3.4, 12.3.5 пунктів 12.3 статті 12 ПК України обумовлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4, пунктом 12.5 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду. Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Наведеними вище нормами встановлено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району від 29 грудня 2016 року №19 встановлено з 01 січня 2017 року на території Боремельської сільської ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та затверджено Положення про порядок його справляння . Зокрема, підпунктом 6.1 в пункту 6 Положенням про порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі Положення) визначено ставку податку в розмірі 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції).

Крім цього, рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району від 08 грудня 2017 року №184 встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266 статті 266 ПК України.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що пунктом 4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 20 грудня 2016 року №1791-VIII Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Так само пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відтак наведене дає підстави для висновку про безпідставність доводів позивача щодо неможливості застосування контролюючим органом (відповідачем) у 2017 та 2018 роках рішень Боремельської сільської ради Демидівського району від 29 грудня 2016 року №19 та від 08 грудня 2017 року №184 в частині визначення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт ж підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України (в редакції до 01 січня 2019 року), на який посилається позивач як на підставу протиправності спірних податкових повідомлень-рішень, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від а до л) передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування (д), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу (е), сільськогосподарський товаровиробник (ж), громадські організації інвалідів та їх підприємства (з), релігійні організації (и)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання (ґ), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів (і), будівлі промисловості (є) тощо).

Вказана правова позиція висловлена і Верховним Судом у постановах від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17 та у справі №806/2461/17.

Виходячи з наведеного, правовий аналіз підпункту 266.2.2 ж пункту 266.1 статті 266 ПК України дає підстави для висновку, що його застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Отже, значення має і призначення будівель, і їх приналежність певному суб`єкту господарювання, який ними володіє.

Так, класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507 (чинний з 01 січня 2001 року, далі ДК 018-2000). Клас Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси.

Об`єкт нерухомості, належний ОСОБА_1 на праві приватної власності і щодо якого контролюючим органом нараховані податкові зобов`язання, належить до будівель/споруд, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (свинарник).

Відповідно до пункту 30.2 статті 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Виходячи із буквального тлумачення цієї норми з урахуванням значення слова призначення як мета використання чого-небудь, відповідати меті, можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, норма підпункту ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності і на користь цього висновку свідчить подальше законодавче уточнення правового регулювання. Так Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів підпункт ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Як і Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку (остання умова застосовується з 01 січня 2019 року).

Такий висновок містить постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі №0340/1905/18.

Пільга, встановлена підпунктом 266.2.2 ж пункту 266.2 статті 266 ПК, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у даному випадку основним є питання, чи є позивач сільськогосподарським товаровиробником, тобто, чи виконується друга умова для застосування пільги, встановленої підпунктом ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Віповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Ця норма містить застереження щодо застосування такого визначення для цілей глави 1 розділу XIV Спеціальні податкові режими ПК України. Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульований розділом ХІІ Податок на майно Кодексу.

Визначення поняття сільськогосподарський товаровиробник також міститься у статті 1 Закону України від 18 січня 2001 року №2238-ІІІ Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років (далі Закон №2238-ІІІ). Таким є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України від 23 вересня 2008 року №575-VI Про сільськогосподарський перепис виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року №457, до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво. При цьому діяльність з перероблення сільськогосподарської продукції зазначений класифікатор відносить не до сільськогосподарської, а до продукції переробної промисловості, крім переробки власновиробленої продукції, що здійснюється безпосередньо у господарстві-виробнику.

З врахуванням наведеного, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власновиробленої продукції рослинництва і тваринництва. Це визначення пов`язується лише з виробництвом і переробкою сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації). Поняття товаровиробник є ширшим та передбачає також і постачання (реалізацію) виробленої продукції.

Водночас, обидва закони не містять як обов`язкову умову для цих цілей реєстрацію фізичних осіб суб`єктами підприємницької діяльності та такими можуть бути і фізичні особи, які ведуть особисте селянське господарство.

В розумінні статті 1 Закону України від 15 травня 2003 року №742-IV Про особисте селянське господарство (далі Закон №742-IV) особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

До майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку (стаття 6 Закону №742-IV).

Закон України від 17 липня 1997 року №469/97-ВР Про сільськогосподарську кооперацію (в редакції Закону України №5495-VI від 20 листопада 2012 року, чинний) не містить визначення сільськогосподарський товаровиробник, однак у частині другій статті 1 Закону є застереження, що термін виробники сільськогосподарської продукції використовується у значенні, встановленому Законом України Про сільськогосподарський перепис.

Поняття сільськогосподарський товаровиробник, що міститься у Законі України Про сільськогосподарський перепис та у ПК України не суперечать один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, має обмежену сферу застосування та для інших випадків можуть бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належність особи до категорії сільськогосподарських товаровиробників не залежить від організаційної форми здійснення нею сільськогосподарської діяльності (юридична особа, фізична особа чи фізична особа-підприємець).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не заперечує тієї обставини, що він не зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Разом з тим наявна в матеріалах справи довідка виконкому Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 15 липня 2020 року №09-16/536 засвідчує факт проживання ОСОБА_1 без реєстрації в селі Боремель (а.с.6 том 2). Довідкою Боремельської сільської ради від 15 липня 2020 року №02-02/634 стверджується, що за ОСОБА_1 обліковуються земельні ділянки площею 0,2499 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд та 0,23334 га для ведення особистого селянського господарства, земельна частка (пай) 5,4641 га (а.с.7 том 2). Матеріали справи містять також копію державного акта від 29 вересня 2011 року серії РВ №045968 про право власності на земельну ділянку площею 5,64 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.129 том 1).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач доводить використання належної йому земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства для вирощування зернових та бобових культур (сої, пшениці) спільно з членами його сім`ї сином ОСОБА_2 , який є фізичною особою-підприємцем відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 №059111, що також підтверджує витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с19-22 том 2); останній здійснює реалізацію вирощеної сільськогосподарської продукції (сої та пшениці), що видно із укладених договорів за 2017-2018 роки, видаткових накладних та актів приймання-передачі (а.с.23-29 том 2).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач доводячи обставину ведення особисто сільськогосподарської діяльності та виробництва сільськогосподарської продукції, також надав паспорти великої рогатої худоби (а.с.45-49 том 1). Подальша переробка сільськогосподарської продукції та її реалізація здійснювалася за посередництвом СГОК Смак дитинства. В матеріалах справи є протокол загальних зборів СГОК Смак дитинства від 29 березня 2016 року №3 про прийом у члени кооперативу ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15 червня 2020 року (а.с.168-169 том 1) СГОК Смак дитинства зареєстроване як юридична особа 17 грудня 2013 року та основним видом його діяльності є перероблення молока, виробництво масла та сиру (КВЕД 10.51); серед інших видів діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами (46.33); вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (01.11); вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (01.13). Відповідно до фінансових звітів суб`єкта малого підприємництва СГОК Смак дитинства за 2017-2018 роки останнє мало дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг).

Згідно з пунктами 2.2, 3.3 Статуту СГОК Смак дитинства, затвердженого протоколом №1 від 12 грудня 2013 року загальних зборів засновників (а.с.13-18 том 2), предметом діяльності кооперативу є виробництво молочарської продукції, переробка і реалізація виробленої кооперативом продукції; надання послуг членам кооперативу. Кооператив здійснює обслуговування своїх членів виробників сільськогосподарської продукції, не маючи на меті одержання прибутку, і є неприбутковою організацією.

Як визначено частиною першою статті 6, частинами першою, другою статті 7, частиною другою статті 9 Закону №469/97-ВР, засновниками та членами сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу можуть бути виробники сільськогосподарської продукції - юридичні та/або фізичні особи, які зробили вступний і пайовий внески у розмірах, визначених загальними зборами кооперативу, дотримуються вимог статуту, мають право ухвального голосу та беруть участь у господарській діяльності кооперативу. Вступні внески сплачуються членами сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу у порядку, встановленому статутом, та зараховуються до неподільного фонду кооперативу. Пайовий внесок члена сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу формується з його паю та додаткових паїв.

Сільськогосподарські обслуговуючі кооперативи не є власниками сільськогосподарської продукції, що вироблена, вирощена, відгодована, виловлена або зібрана (заготовлена) його членами - виробниками сільськогосподарської продукції. Власниками сільськогосподарської продукції, яка заготовляється, переробляється, постачається, збувається (продається) таким кооперативом, є його члени.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки СГОК Смак дитинства від 17 липня 2020 року №1 ОСОБА_1 сплачено пайовий внесок в розмірі 100,00 грн 29 березня 2016 року - у день прийому до кооперативу згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 29 березня 2016 року №1, копія якої також наявна в матеріалах справи (а.с.10 том 2). Зазначеною вище довідкою стверджується факт здавання ОСОБА_1 молока до кооперативу у 2017-2018 роках для охолодження та реалізації представником кооперативу на продовольчих ринках. Доказами доходу ОСОБА_1 від збуту продукції є копії видаткових касових ордерів від 31 березня 2017 року на суму 1600,00 грн, від 30 березня 2018 року та від 27 червня 2018 року на загальну суму 2635,00 грн (а.с.10-13 том 2).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що дотримання норм податкового законодавства третьою особою - СГОК Смак дитинства - не є предметом оцінки у межах цієї справи, а в даному випадку є платіжні документи, які і є первинними документами в розумінні статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, фінансові звіти суб`єкта малого підприємництва СГОК Смак дитинства за 2017-2018 роки не мають неузгодженостей у показниках зі звітом про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації за той же період.

Належний позивачу об`єкт нерухомого майна свинарник на підставі договору оренди приміщення від 03 січня 2017 року та акта приймання-передавання приміщення переданий для використання кооперативом для виробництва сільськогосподарської продукції (а.с.20-21, 143 том 1). Докази про оплату послуг за споживання електричної енергії за договором про постачання електричної енергії можуть лише опосередковано вказувати на фактичне використання цієї будівлі у 2017-2018 роках (а.с.130-141, 144-157 том 1). Разом з тим, у справі відсутні докази, що впродовж 2017-2018 років належний ОСОБА_1 на праві власності об`єкт нерухомості використовувався у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської діяльності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції на підставі аналізу досліджених доказів, наявність великої рогатої худоби та земельної ділянки (паю) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства забезпечує позивачу можливість вести сільського господарську діяльність спільно із членами сім`ї у межах особистого селянського господарства та він є виробником сільськогосподарської продукції. Об`єкт нерухомості, який належить позивачу на праві власності, призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а ОСОБА_1 , здійснюючи сільськогосподарську діяльність та будучи членом сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу як сільськогосподарський виробник за його посередництвом збуває залишки власневиробленої сільськогосподарської продукції (молока), що надає йому ознак сільськогосподарського товаровиробника.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність законодавчих підстав для застосування до позивача у 2017 та 2018 роках пільги, передбаченої підпунктом ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а отже нерухомість за адресою АДРЕСА_1 , не є об`єктом оподаткування у 2017 2018 роках податком на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки, відповідно до положень пункту "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відтак з врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів наявність підстав для нарахування позивачу як фізичній особі податкового зобов`язання на об`єкт належної йому на праві власності нежитлової нерухомості, призначеної для використання у сільськогосподарській діяльності, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підставно скасовані судом першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: договору про надання правничої допомоги від 26 лютого 2020 року №26/02/20-1, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом ОСОБА_3 (а.с.66 том 1), розрахунку суми гонорару від 17 березня 2020 року (а.с.68 том 1), акта приймання-передачі наданих послуг від 17 березня 2020 року (а.с.69 том 1), квитанції до прибуткового касового ордера від 17 березня 2020 року №17/03 (а.с.70 том 1).

Відповідно до пункту 2.2 договору про надання правничої допомоги від 26 лютого 2020 року №26/02/20-1 за ознайомлення з документами, надання їм правового аналізу, підготовку позовної заяви до суду та представництво інтересів клієнта у суді встановлена плата 7000,00 грн. За розрахунком суми гонорару від 17 березня 2020 року вартість послуг становить 7200,00 грн: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин 1200,00 грн (2 год); ознайомлення із наданими документами, отримання додаткових документів (рішень сільської ради про встановлення місцевих податків на 2017-2018 роки) 1200,00 грн (2 год); пошук, вивчення та правовий аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини 1800,00 год (3 год); підготовка позовної заяви, виготовлення копій додатків для суду та відповідача, формування пакету документів для подання до суду 3000,00 грн (5 год), участь у судових засіданнях 600,00 грн (1 год). Акт приймання-передачі наданих послуг від 17 березня 2020 року підтверджує, що послуги прийняті клієнтом за визначеним у розрахунку переліком на суму 7000,00 грн (а.с.69 том 1). У такому ж розмірі ОСОБА_1 проведено оплату послуг адвоката (а.с.70 том 1).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг та приймаючи до уваги заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, сума заявлена до відшкодування у розмірі 7000,00 грн є надмірною, а тому, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 4800,00 грн;

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 139, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ГУ ДПС в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року у справі №140/4201/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді Н. В. Бруновська
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 04.03.2021