Справа № 460/6687/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/6687/20 пров. № А/857/15760/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року (головуючого судді Друзенко Н.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження о 16 год. 38 хв. в м. Рівне повний текст рішення складено 09.11.2020) у справі №460/6687/20 за позовом ОСОБА_1 до Дубенської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.09.2020 звернувся в суд з позовом до Дубенської міської ради в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 05.06.2020 №4949, зі змінами відповідно до рішення №5017 від 14.08.2020, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на викуп земельної ділянки (кадастровий номер :03:002:1801), розташованої в АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га у власність для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а також про зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки такої земельної ділянки з метою її придбання у власність шляхом викупу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що судом не встановлено, що навіс із розміщеними лавками, який добудований до його магазину прийнятий в експлуатацію як зупинка громадського транспорту і експлуатується відповідно до цього призначення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (в договорі - орендар) та Дубенською міською радою (в договорі - орендодавець) укладено договір оренди землі.

Відповідно до пункту 1 такого договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, а саме: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі - для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою, яка розташована на вул. Заводська, м. Дубно згідно з викопіюванням (аркуші справи 10-17).

Згідно з пунктом 2 договору, в оренду передається земельна ділянка площею 0,0040 га, в тому числі 0,0040 га забудованих земель, на підставі протоколу проведення земельних торгів (аукціону) від 23 грудня 2016 року (аркуші справи 13-14).

Пунктом 3 договору передбачено, що на земельній ділянці немає розташованих об`єктів нерухомого майна, а пунктом 4 - що в оренду передається тільки земельна ділянка, кадастровий номер 0:03:002:1801.

Відповідно до пункту 14 вказаного договору, земельна ділянка передається в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою).

23 грудня 2016 року, відповідно до акту приймання передачі, зазначена земельна ділянка передана ОСОБА_1 для використання (аркуш справи 18).

Для виконання пункту 14 договору, позивачем отримано Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, затверджені наказом управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради №32 від 25.07.2017, на об`єкт «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на вул. Заводській в м.Дубно» (аркуш справи 23).

За результатами проведення заходу контролю щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності проведеного у період 15.01.2018 по 23.01.2018 і оформленого актом №14 на замовлення позивача Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області порушень вимог законодавства у вказаній сфері на об`єкті «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на АДРЕСА_1 » не виявлено (аркуші справи 24-33).

У відповідності до пункту 14 договору ОСОБА_1 було здійснено будівництво магазину площею 34,4 м2.

10 січня 2018 року ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на зазначену вище будівлю магазину, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 103 (аркуші справи 35-37).

Згідно з довідкою Управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради від 09.01.2018 №1/108-4, нововзбудованому магазину в комплексі з автобусною зупинкою, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 0:03:002:1801, присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (аркуш справи 34).

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 08.11.2019 №4237 позивачу поновлено договір оренди вказаної вище земельної ділянки від 23.12.2016 строком на 10 років (до 23.12.2029), про що сторонами цієї домовленості складено додаткову угоду від 20.11.2019, в якій визначені умови подальшої оренди такої ділянки (аркуші справи 19-22).

12.04.2020 Дубенською міською радою видано рішення №3690, яким заборонено надавати земельні ділянки у власність, в межах зупинок громадського транспорту, з посиланням на статтю 83 Земельного Кодексу України та пункт 3 ДБН В.2.3-5:2018 (аркуш справи 60).

24.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив продати йому шляхом викупу у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 за кадастровим номером 0:03:002:1801, площею 0,0040 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розташований магазин, який належить йому на права приватної власності (аркуш справи 38).

До заяви, зокрема, були додані такі документи: копія паспорта позивача, копія договору оренди землі від 23.12.2016 разом з додатковими угодами про його пролонгацію, та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: №193809648 про реєстрацію іншого речового права (оренди) земельної ділянки та №110399995 про реєстрацію права власності на збудований магазин (аркуші справи 35-37).

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 05.06.2020 №4949 фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на викуп означеної вище ділянки у зв`язку з тим, що згідно з рішенням міської ради від 12.04.2019 року №3690 заборонено надання земельних ділянок у власність у межах зупинок громадського транспорту (аркуш справи 39).

Рішенням відповідача №5017 від 14.08.2020 за заявою позивача внесені зміни до рішення від 05.06.2020 №4949, а саме: замінено слова «Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 » на слова «Відмовити ОСОБА_1 » (аркуш справи 42)

Не погоджуючись з рішенням про відмову у задоволенні його заяви позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частиною 1 статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Водночас порядок набуття та реалізації права на землю громадянами встановлений у розділі IV ЗК України.

Відповідно до частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Так, згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Порядок продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів врегульований главою 20 розділі IV Земельного кодексу України. Зокрема, частина першою, другою статті 127 ЗК України визначено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Так, до компетенції Дубенської міської ради входить розпорядження землями комунальної власності на території міста Дубно, зокрема, їх передача у приватну власність громадянам шляхом їх продажу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 128 ЗК України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються:

а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);

б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Водночас в силу приписів частини 5 статті 128 ЗК України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:

а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;

г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;

ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки (частина 6 статті 128 ЗК України).

Отже, законом визначено чіткий та послідовний алгоритм дій під час продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів, який передбачає подання зацікавленою особою відповідного клопотання (заяви) з необхідними документами та розгляд цього клопотання уповноваженим органом в місячний строк з прийняттям рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, чи рішення про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Водночас перелік підстав для відмови в продажу земельної ділянки є вичерпним та закріплений законодавцем у частині 5 статті 128 ЗК України.

Судом встановлено, що 24.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив продати йому шляхом викупу у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:03:002:1801, площею 0,0040 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розташований магазин, який належить йому на права приватної власності. До заяви, зокрема, були додані такі документи: копія паспорта позивача, копія договору оренди землі від 23.12.2016 разом з додатковими угодами про його пролонгацію, та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: №193809648 про реєстрацію іншого речового права (оренди) земельної ділянки та №110399995 про реєстрацію права власності на збудований магазин (аркуші справи 35-37).

Відтак, до вказаного звернення позивач додав усі документи, що були необхідні для вирішення відповідачем порушених у ньому питань. Крім того, заява позивача відповідає вимогам, передбаченим у частині 2 статті 128 ЗК України.

Натомість, відповідач в силу вимог частини 3 статті 128 ЗК України був зобов`язаний: прийняти рішення або про надання позивачу дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки чи про відмову позивачу в продажу земельної ділянки із зазначенням обґрунтованих причин відмови з урахуванням вимог частиною 5 статті 128 ЗК України.

У відповідь на цю заяву оспорюваним рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 05.06.2020 №4949 відмовлено ФОП ОСОБА_1 у наданні дозволу на викуп означеної вище ділянки у зв`язку з тим, що згідно з рішенням міської ради від 12.04.2019 року №3690 заборонено надання земельних ділянок у власність у межах зупинок громадського транспорту.

Разом з тим, суд зауважує, що виходячи зі змісту такого рішення вбачається, що по суті, підставою для відмови позивачу у задоволенні його заяви є встановлена законом заборона на передачу бажаної ним земельної ділянки у приватну власність згідно з пунктом «г» частини 5 статті 128 ЗК України, оскільки на ній знаходиться транспортна зупинка, а не наявність іншого рішення органу місцевого самоврядування, як стверджує позивач.

Цей факт також підтверджується змістом рішення міської ради від 12.04.2019 №3690, в якому зазначені покликання на норми права, які забороняють передавати у приватну власність автобусні зупинки, які є землями загального користування та доводів про скасування даного рішення апелянтом не наведено.

Так, відповідно до частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

У свою чергу згідно з ДБН В.2.3-5:2018 елементами вулиці чи дороги є, серед інших, зупинки маршрутного транспорту.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-III, зупинка - це спеціально обладнаний пункт для очікування автобуса та посадки і висадки пасажирів.

З аналізу змісту наведених правових положень вбачається, що передача земельних ділянок на яких розташовані зупинки громадського транспорту у приватну власність прямо заборонена ЗК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що недолік у формулюванні підстав для відмови у задоволенні заяви позивача ще не свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення органом місцевого самоврядування, а потребує подальшої ретельної перевірки фактичних підстав такого акту і надання їм належної правової оцінки.

Так, судом встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:03:002:1801 крім магазину позивача розташована автобусна зупинка, що ним не заперечується.

Цей факт також підтверджується договором оренди цієї ділянки від 23.12.2016 та містобудівними умовами та обмеженнями для проектування об`єкта будівництва, виданими 25.07.2017 начальником управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради №24/2017 і довідкою Управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради від 09.01.2018 №1/108-4, де зазначено, що магазин розташований у комплексі з зупинкою.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки зупинка є одним з елементів вулиці міста, то вона відноситься до земель загального користування населених пунктів. При цьому передача такої землі у власність однієї приватної особи створить конкуренцію між інтересами позивача самостійно на власний розсуд господарювати на власній ділянці і суспільства, яке очевидно зацікавлене у наявності місця очікування громадського транспорту. Тому, на переконання суду, у даній конкретній правовій ситуації вказані інтереси громади переважають над правомірними очікуваннями ОСОБА_1 щодо отримання у власність землі під належним йому магазином.

Разом з тим, не зазначення у цільовому призначенні такої ділянки про віднесення до земель загального користування не виключає застосування встановлених законом обмежень на зміну речових прав щодо неї.

Посилання позивача, як на підтвердження своєї позиції, що за результатами проведення ініційованого ним заходу державного нагляду щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності порушень вимог законодавства на об`єкті «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на АДРЕСА_1 » не виявлено є непереконливими, оскільки такий документ лише підтверджує факт додержання чинних норм і стандартів під час будівництва певної споруди, а не відсутність заборон щодо передачі земельної ділянки у приватну власність.

З наведеного апеляційний суд вважає, що наразі передача означеної ділянки у приватну власність позивача неможлива внаслідок заборони встановленої ЗК України, оскільки, внаслідок викупу цієї ділянки разом із автобусною зупинкою ОСОБА_1 отримає право безперешкодно нею розпоряджатися на власний розсуд, то це на переконання суду може суперечити інтересам територіальної громади міста Дубно щодо користування таким місцем для посадки і висадки пасажирів.

Той факт, що зупинка громадського транспорту була споруджена коштом позивача жодним чином не змінює ситуацію, позаяк вказане було умовою відповідного земельного аукціону, і вказана зупинка стала елементом благоустрою міста, тобто стала об`єктом загального користування.

Разом з тим, суд зауважує, що права позивача на отримання у власність земельної ділянки, на якій розміщений належний йому на праві власності магазин можуть бути реалізовані виключно у випадку поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0:03:002:1801 у встановленому законом порядку на дві: на одній з яких буде розташовуватись магазин позивача і необхідна для його обслуговування територія, а на іншій - зупинка громадського транспорту і тільки в такому випадку встановлені законом обмеження щодо продажу земель комунальної власності будуть усунуті.

Процедурних порушень ухвалення спірного рішення, які можуть слугувати підставою для його скасування позивачем не зазначено, а судом не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах і спосіб наданих повноважень та відповідно до приписів матеріального права, а відтак правомірність винесення оскаржуваного рішення від 12.04.2019 №3690 не спростована в суді, а щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на проведення експертної грошової оцінки такої земельної ділянки з метою її придбання у власність шляхом викупу, то ця позовна вимога є похідною від першої, а тому також не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта, що судом не встановлено, що навіс із розміщеними лавками, який добудований до його магазину прийнятий в експлуатацію як зупинка громадського транспорту і експлуатується відповідно до цього призначення, колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки згідно пункту 1 договору оренди землі від 23.12.2016 укладеного між ОСОБА_1 та Дубенською міською радою орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, а саме: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі - для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою, яка розташована на вул. Заводська, м. Дубно згідно з викопіюванням (аркуші справи 10-17), також таке підтверджується містобудівними умовами та обмеженнями для проектування об`єкта будівництва від 25.07.2017 №24/2017 щодо будівництва магазину з автобусною зупинкою на вул. Заводській в м. Дубно, а тому наявність зупинки громадського транспорту на земельній ділянці, яку орендує позивач підтверджується матеріалами справи.

З огляду на все вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволені позову відмовлено правомірно, судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються, судом першої інстанції прийнято рішення на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі №460/6687/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль