Справа № П/811/2084/15
Суддя: А.В. Сагун
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Кропивницький Справа № П/811/2084/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сагуна А.В., розглянувши а порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України (відповідач-1), Кіровоградської митниці Державної фіскальної служби (відповідач-2), Дніпровської митниці Держмитслужби (відповідач-3), Державної митної служби України (відповідач-4) про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви ( т.2 а.с.78-95), клопотання про уточнення вимог ( т.2 а.с 183-184, 243-244), просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України №541-о від 10.06.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів;

- зобов`язати Державну митну службу України поновити з 11 червня 2015 року ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) в Дніпровській митниці як відокремленому структурному підрозділі Державної митної служби України, на посаді, рівнозначній посаді «начальник митного поста», яку Позивач займав до звільнення;

- стягнути з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 червня 2015 року і по дату винесення рішення у справі про поновлення на роботі, у сумі, визначеній судом (з урахуванням податків та зборів).

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на посаді начальника митного поста в Дніпровській митниці як відокремленому структурному підрозділі Державної митної служби України з 11 червня 2015 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (у сумі, визначеній судом) з урахуванням податків та зборів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач при звільненні позивача не врахував положення Конституції України, звільнивши його з посади не за порушення тих чи інших вимог Закону, а за перебування у минулому на посаді, чим порушені принципи проведення люстрації, оскільки перевірка відповідно до Закону України "Про очищення влади" не виявила фактів винесення ним рішень, здійснення дій чи бездіяльності або сприянні у їх здійсненні, спрямованих на узурпацію влади президентом України ОСОБА_2 , підрив національно безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

Представником відповідача Кіровоградської митниці Державної фіскальної служби (відповідач-2) надано відзив на позовну заяву ( т.2 а.с. 111-114), в якому зазначено, що позовні вимоги не визнаються в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначено, що Наказом Міністерства доходів і зборів України №541-о від 10.06.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів. Підставою для звільнення ОСОБА_1 є поширення на позивача дії ст. 3 Закону України "Про очищення влади" якою визначено критерії здійснення очищення влади, та відповідно те, що позивач є особою, яка обіймала сукупно не менше одного року посаду, визначену в п.8 ч.1 ст.3 Закону у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року та є особою, до якої застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону.З огляду на зазначене, відповідач вважає, що оскаржуваний наказ виданий в межах визначених повноважень, а тому, підстави для його скасування відсутні.

Представником відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби (відповідач-3) подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позивач не перебував з відповідачем 3 у трудових відносинах; посада начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів відсутня в структурі відповідача 3; вказана посада відноситься до номенклатури голови Державної фіскальної служби України в повноваженнях якого поновити або звільнити начальника митного поста ( т.2 а.с. 129-130).

Представником відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби (відповідач-3) подано до суду доповнення до відзиву на позов в якому зазначено про заперечення проти позовних вимог з підстав законності оскаржуваного наказу та вказано на актуальність наданих відповідачем 2 довідок про середній заробіток ОСОБА_1 ( т.3 а.с.118-121).

Представником відповідача Державної митної служби України (відповідач-4) надано відзив на уточнення позовної заяви в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог пославшись на законність наказу Міністерства доходів і зборів України №541-о від 10.06.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 » Також, заперечує проти стягнення з відповідача 4 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з відсутністю між ними трудових відносин ( т.3 а.с. 69-75).

Позивачем подано до суду відповідь на відзив на уточнення позовної заяви ( т.3 а.с. 44-49, 60-65).

Представником відповідача Державної митної служби України (відповідач-4) подано заперечення на відповідь на відзив ( т.3 а.с.98-100).

07 липня 2015 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (т.1 а.с.3).

20 липня 2015 року ухвалою суду провадження в даній справі зупинено до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" (т.1 а.с.27-28).

Ухвалою суду від 12 квітня 2015 року здійснено заміну відповідача Міністерства доходів і зборів України на його правонаступника - Державну фіскальну службу України ( т.1 а.с.66-68).

14 березня 2019 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду суддею Сагуном А.В. прийнято до провадження справу № П/811/2084/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. У задоволенні клопотання позивача про поновлення провадження у справі відмовлено ( т.1 а.с.169-171).

Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення провадження у справі (т.1 а.с.182-183).

10 серпня 2020 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду поновлено провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 09.09.2020 (т.1 а.с.198).

09 вересня 2020 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду залучено співвідповідачів Кіровоградську митницю Державної фіскальної служби (, 25013, м. Кропивницький, вул. Тореза Моріса (Лавандова), 27-б, e-mail: ); Дніпровську митницю Держмитслужби ( , адреса: 49038, м.Дніпро, вул. Княгині Ольги,22, e-mail: ); витребувано у відповідачів письмові докази; відкладено підготовче засідання на 05.10.2020 ( т.2 а.с.8 -9).

05 жовтня 2020 року усною ухвалою із занесенням до протоколу судового засідання оголошено перерву у підготовчому засіданні до 28.10.2020 ( т.2 а.с.150).

28 жовтня 2020 року ухвалою суду залучено співвідповідача Державну митну службу України (, вул. Дегтярівська, буд. 11-г, м. Київ, 04119) та відкладено підготовче засідання на 23 листопада 2020 року (т.2 а.с. 198-199).

23 листопада 2020 року підготовче судове засідання відкладено до 18.01.2021 у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному ( т.3 а.с 85).

Ухвалою суду від 18 січня 2021 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.02.2021 (т.3 а.с.108).

08 лютого 2021 року судове засідання відкладено до 24.02.2021 за клопотанням позивача (т.3 а.с.135).

24.02.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 03.03.2021 (т.3 а.с. 156-157).

З 03.03.2021 розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження ( т.3 а.с.155, 136, 158-162, 170).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в уточненнях позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача 2 та 3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини зазначені у відзивах на позовну заяву та запереченнях.

Заслухавши думку сторін та розглянувши долучені до справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Наказом Державної фіскальної служби України № 102-о від 29.07.2014 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Кіровоградської митниці Міндоходів, звільнивши з посади начальника Севастопольської митниці Міндоходів ( т.2 а.с.115).

Кіровоградською митницею Міндоходів видано наказ № 227-0 від 29.07.2014 «Про призначення за номенклатурою Міністерства доходів і зборів України» щодо позивача ( т.2 а.с.116).

У відповідності до довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 22.10.2014 ( т.2 а.с.117) встановлено, що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади», за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 ОСОБА_1 обіймав посади щодо яких встановлено заборони.

В період з 29.04.2013 (наказ МДЗУ від 26.04.2013 № 233-о) по 19.09.2013 (наказ МДЗУ від 20.09.2013 № 3042-О) - в.о. начальника Севастопольської митниці Міндоходів.

В період з 20.09.2013 (наказ МДЗУ від 20.09.2013 № 3042-о) по 28.07.2014 (наказ МДЗУ від 29.07.2014 № 102-о) - начальник Севастопольської митниці Міндоходів.

Згідно наказу Державної фіскальної служби України від 11.02.2015 № 512-0 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів (наказ Кіровоградської митниці ДФС від 11.02.2015 №26-0 «Про призначення ОСОБА_3 ) ( т.2 а.с.118, 119).

У відповідності до акта Кіровоградської митниці ДФС від 07.04.2015 зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом ДФС України від 24.02.2015 № 117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів» ( т.2 а.с.120).

Згідно наказу Міністерства доходів і зборів України від 10.06.2015 № 541-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади» пункт 7 частини першої статті 36 КЗпП України ( т.2 а.с.121, 41,42-43).

Зазначені обставини не заперечуються сторонами у справі.

Позивач не погодившись з наказом Міністерства доходів і зборів України №541-о від 10.06.2015 звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пунктами 2 та 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Стаття 3 "Критерії здійснення очищення влади (люстрації)" Закону України "Про очищення влади" місить вичерпний перелік підстав для звільнення працівника із займаної посади в обов`язковому порядку, тобто у випадку відповідності працівника цим критеріям у суб`єкта владних повноважень виникає імперативний обов`язок звільнити працівника.

Так, відповідно до ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади" такими критеріями є, зокрема перебування сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади".

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" №1682-VII від 16.09.2014 заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Із аналізу норм Закону "Про очищення влади" вбачається, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними посад, передбачених в пункті 3 частини четвертої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 висловив правовий висновок про те, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим, Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.

Крім іншого, у справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на те, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), сформулював правову позицію про те, що самого лише факту перебування осіб на визначених в Законі посадах та протягом встановленого цим же Законом строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VІІ.

Також у вказаному судовому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Крім цього, Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що люстрація застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме: особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Водночас, необхідно враховувати, що застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі Полях та інші проти України (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі Полях та інші проти України), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII.

За оцінкою Європейський суд з прав людини, застосування до заявників заходів на підставі Закону №1682 мало дуже серйозні наслідки для їх здатності встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі Полях та інші проти України, пункт 209).

У вказаній справі Європейський суд з прав людини визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону №1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Європейський суд з прав людини зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони необхідні у демократичному суспільстві у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься необхідним у демократичному суспільстві для досягнення законної мети, якщо воно відповідає нагальній суспільній необхідності, та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу Європейського суду з прав людини до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією демократії, здатної себе захистити, що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців (демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована) та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм критеріям, розробленим практикою Європейського суду з прав людини у справі Полях та інші проти України, Суд вказав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Янукович був Президентом України (рішення у справі Полях та інші проти України, пункт 294).

Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз цього рішення Європейського суду з прав людини та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Отже, заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у його частині другій статті 1.

Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом в ухваленому судовою палатою рішенні від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18).

Визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Судом встановлено, що інформація про перебування позивача на відповідній посаді ( т.2 а.с.117), не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірний наказ про звільнення позивача не містить обґрунтування того, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Суд зазначає, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України.

Цей обов`язок висновується із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 року в адміністративній справі №804/19009/14.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що спірний наказ є таким, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та таким, що виданий непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Таким чином, наказ Міністерства доходів і зборів України №541-о від 10.06.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів у Кіровоградській області з підстав, передбачених Законом України Про очищення влади, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо заявлених вимог позивача про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 160 "Про утворення Державної фіскальної служби" утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерства доходів і зборів шляхом перетворення.

Таким чином, Державна фіскальна служба України є правонаступником Міністерства доходів і зборів України.

На час розгляду справи Державна фіскальна служба України перебуває в стадії припинення.

Постановою № 1200 (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (пункт 2 Постанови № 1200).

Відповідно до Положення про державну фіскальну службу України, затвердженого постановою КМУ від 21.05.2014 №236, Державна фіскальна служба України продовжує виконувати функції, що стосуються роботи підрозділів податкової міліції.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» від 04.12.2019 року № 1217-р з 8 грудня 2019 року Державною митною службою України розпочато виконання функцій Державної фіскальної служби України, що припиняється, покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2019 року № 227.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Державної фіскальної служби Кіровоградську митницю ДФС.

Таким чином, Кіровоградська митниця ДФС була правонаступником Кіровоградської митниці Міндоходів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2019 р. № 858 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби" Кіровоградська митниця Державної фіскальної служби реорганізується в Дніпровську митницю Держмитслужби.

Згідно наказу Державної фіскальної служби України від 25.11.2019 № 30-рг розпочато процедуру реорганізації митниць ДФС.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа Кіровоградська митниця ДФС припинена 17.11.2020 року.

У відповідності до ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до п. 7 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, затвердженого постановою КМУ №1074 від 20.10.2011 року, Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом.

У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс.

Отже, з огляду на те, що з 17.11.2020 року Кіровоградську митницю ДФС припинено як юридичну особу, вона вибула із спірних правовідносин як сторона у справі. Правонаступником Кіровоградської митниці ДФС є Дніпровська митниця Держмитслужби в силу приписів постанов КМУ №1200 та №858.

Відповідно до наказу Державної митної служби України від 19.10.2020 №460 утворюються територіальні органи як відокремлені підрозділи Державної митної служби України, тобто утворюється відокремлений структурний підрозділ Державної митної служби України - Дніпровська митниця (замість Дніпровської митниці Держмитслужби як окремої юридичної особи).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на час розгляду справи, юридичну особу Дніпровська митниця Держмитслужби () не припинено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що фактично з дня набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Державної фіскальної служби України перейшли до Державної митної служби України (вул. Дегтярівська, буд. 11-г, м. Київ, 04119 ), а в зв`язку з припиненням Кіровоградської митниці ДФС її повноваження перейшли до правонаступника - Дніпровської митниці Держмитслужби (вул. Княгині Ольги, буд.22, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49038, ).

Відповідно, протиправність наказу №541-о від 10.06.2015 прямо вказує на наявність правових підстав для поновлення позивача Державною митною службою України на посаді начальника митного поста «Олександрія» Кіровоградської митниці Міндоходів або на рівнозначній посаді та виплати позивачу Дніпровською митницею Держмитслужби середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014).

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача зі займаної до такого звільнення посади, він підлягає поновленню саме на ній з 11.06.2015 (наступного дня після незаконного звільнення).

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці", порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13.

Згідно довідки Кіровоградської митниці ДФС за останні 2 календарних місяця роботи (лютий - березень 2015 року), заробітна плата позивача становить 1 463, 34 грн. У той же час середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 292,67 грн. (т.2 а.с.123).

Зазначену обставину не заперечував представник позивача в судовому засіданні.

У той же час, відповідно до пункту 10 Порядку ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), яку розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213, були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", відповідно до яких пункт 10 було виключено.

В зв`язку із вищевикладеним, суд зазначає, що з 12 грудня 2020 року коефіцієнт коригування передбачений п. 10 Порядку не застосовується.

Однак, враховуючи те, що на момент виникнення спірних правовідносин п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" при розрахунку середньоденний заробітку застосовувався, суд зазначає, що коефіцієнт підвищення посадового окладу має бути застосовано до періоду вимушеного прогулу з 12 грудня 2020 року по 09 березня 2021 року.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 (т.2 а.с.123-125, т. 3 а.с.122-123), листа Держмитслужби України від 14.09.2020 № 08-1/22-03/10/11626 ( т.3 а.с.30-31), зміна оплати праці за посадою "начальник митного поста" за 2015 - 2021 роки відбувалась в наступні періоди:

- з 11.06.2015-30.11.2015 - 1740,00 грн. (оклад) = 292,67 (середньоденна з/плата);

- з 01.12.2015-30.04.2016- 2175,00 грн. (2175,00 (оклад) * 1,25 (коефіцієнт коригування) = 365,84 (середньоденна з/плата);

- з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 4997,00грн. (4997,00 (оклад) * 2,29747 (коефіцієнт коригування) = 840,51 (середньоденна з/плата);

- з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 5300,00грн. (5300,00 (оклад) * 1,06 (коефіцієнт коригування) = 890,94 (середньоденна з/плата);

- з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 7300,00грн. (7300,00 (оклад) * 1,37736 (коефіцієнт коригування) = 1227,15 (середньоденна з/плата);

- з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 7790,00 грн. (7790,00 (оклад) * 1,067 (коефіцієнт коригування) = 1309,37 (середньоденна з/плата);

- з 01.01.2020-03.03.2021 - 8450,00 грн. (8450,00 (оклад) * 1,08472 (коефіцієнт коригування) = 1420,30 (середньоденна з/плата)

З 11 червня 2015 року до 30 листопада 2015 кількість робочих днів вимушеного прогулу 120, а тому за вказаний період сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без коригування на коефіцієнт підвищення) склав 292,67 грн. х 120 = 35 120,40 грн.

З 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення складає 38 779,04 грн. (365,84 грн. х 106 кількість робочих днів).

З 01 травня 2016 по 31 грудня 2016 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення складає 141 205,68 грн. (840,51 грн. х 168 кількість робочих днів).

З 01 січня 2017 по 31 грудня 2017 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення складає 221 844,06 грн. (890,94 грн. х 249 кількість робочих днів).

З 01 січня 2018 по 31 грудня 2018 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення складає 306 787,50 грн. ( 1227,15 грн.х250 кількість робочих днів).

З 01 січня 2019 по 31 грудня 2019 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення складає 327 342,50 грн. (1309,37 грн.х250 кількість робочих днів).

З 01 січня 2020 по 09 березня 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення складає 418 988,5 грн. (1420,30 грн. х 295 кількість робочих днів).

Вказана правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого п. 10 Порядку, також викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17.

Щодо не застосування відповідачем 2 при розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 (т.2 а.с. 125) коефіцієнту коригування у періоди з 01.05.2016 по 31.12.2016; з 01.01.2019 по 31.12.2019; з 01.01.2020-03.03.2021 в зв`язку зі зміною структури плати праці, суд зазначає наступне.

Так, положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" ( в редакції чинні н а час виникнення спірних правовідносин) не передбачено, що зміна структури плати праці є підставою для не застосування коефіцієнту підвищення в порядку визначеному п. 10 Постанови.

Отже, середній заробіток за час мого вимушеного прогулу позивача складає 1 490 067,68 грн. (35 120,40 грн.+38 779,04 грн +141 205,68 грн + 221 844,06 грн+ 306 787,50грн+327 342,50 грн. + 418 988,5 грн).

Середньомісячна заробітна плата становить 27 695,85 грн. ( 1420,30 грн. (середньоденна з/плата)х 19,5 ( середньомісячна кількість робочих днів лютий - березень 2015 року ).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові №13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, яка належить до виплати ОСОБА_1 становить 1 490 067,68 грн. з якої необхідно провести відрахування відповідно до чинного законодавства.

Пунктами 2, 3 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин суд вважає за необхідне допустити постанову до негайного виконання у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, за підсумком наведеного суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Судових витрат, які б підлягали стягненню на користь сторін, відповідно до ст. 139 КАС України, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 139, 243 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (площа Львівська, 8, м. Київ, 04053, ), Кіровоградської митниці Державної фіскальної служби (вул. Тореза (Лавандова), 27-б, м. Кропивницький, 25013, ), Дніпровської митниці Держмитслужби(вул. Княгині Ольги, буд.22, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49038, ), Державної митної служби України (вул. Дегтярівська, буд. 11-г, м. Київ, 04119 ) про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 10 червня 2015 р. № 541-о на "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади начальника митного поста "Олександрія" Кіровоградської митниці Міндоходів.

Зобов`язати Державну митну службу України поновити з 11 червня 2015 року ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста "Олександрія" Кіровоградської митниці Міндоходів або на рівнозначній посаді, яку він займав до звільнення.

Стягнути з Дніпровської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 червня 2015 року по 09 березня 2021 року у сумі 1 490 067,68 ( один мільйон чотириста дев`яносто тисяч шістдесят сім) грн. 68 коп. з проведенням обов`язкових відрахувань податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста "Олександрія" Кіровоградської митниці Міндоходів або на рівнозначній посаді, яку він займав до звільнення.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у сумі 27 695,85 ( двадцять сім тисяч шістсот дев`яносто п`ять) грн. 85 коп. з проведенням обов`язкових відрахувань податків і зборів.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду А.В. Сагун