Справа № 520/7885/2020
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 р. Справа № 520/7885/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 14.09.20 року по справі № 520/7885/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі за текстом також відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Ф" від 20.03.2020 за № -2030.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, на підставі неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач, з посиланням на висновки Верховного Суду, сформовані, зокрема, у постановах від 13 червня 2019 року у справі № 820/5042/16, від 18 жовтня 2019 року у справі № 826/8361/18, зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що контролюючий орган у порушення приписів чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного повідомлення-рішення не використовував дані Державного земельного кадастру. Водночас, з посиланням на висновки Верховного Суду, сформовані, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/10986/18, від 03 серпня 2020 року у справі № 826/8361/18 щодо принципу єдності правового статусу земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, вказує на необґрунтоване неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що земельна ділянка, як і нежитлова будівля, яка на ній розташована, використовується позивачем у господарській діяльності, а отже, з урахуванням приписів п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, позивач, як платник єдиного податку другої групи, звільнений від сплати земельного податку щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Звертає увагу, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Центральному управлінні ГУ ДПС у Харківській області як платник земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0481 га під нежитловими приміщеннями, згідно із заявою позивача від 21.10.2013, поданою до контролюючого органу. Наводить розрахунок земельного податку за спірним податковим повідомленням-рішенням, виходячи із Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018, затвердженої рішенням 25 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 27.02.2019 за № 1474/19. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до договорів дарування нежитлової будівлі від 22.07.2013 та від 28.10.2016 позивач є власником 1/2 частини нежитлової будівлі літ. Г-1, площею 147,3 кв. м, з прибудовою літ. Г-2, площею 220,5 кв. м, а також 1/2 частини нежитлової будівлі літ. Д-1, площею 543,5 кв. м по АДРЕСА_1 (а.с. 10-12).

Відповідно до відомостей з Витягу платників єдиного податку від 29.05.2020 за № ОСОБА_2 є платником єдиного податку (ІІ група). Дата обрання або переходу на спрощену систему оподаткування - 01.01.2012.

Основним видом діяльності позивача є виробництво взуття (код КВЕД 15.20). Окрім того, виробництво гофрованого паперу та картону, паперової та картонної тари - код КВЕД 17.21, оптова торгівля одягом і взуттям - код КВЕД 46.42, роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом взуттям - кед КВЕД 47.82 (а.с. 22).

Господарська діяльність з виробництва взуття, виробництва гофрованого паперу та картону, а також зберігання готової продукції здійснюється позивачем за адресою: АДРЕСА_1 в нежитлових будівлях літ. Г-1, площею 147,3 кв. м, з прибудовою літ. Г-2, площею 220,5 кв. м., літ. Д-1, площею 543,5 кв.

20.03.2020 Головним управлінням ДПС у Харківській області прийняте податкове повідомлення-рішення № -2030, яким позивачу нараховано суму грошового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб на суму 63700,99 грн за 2020 рік.

Не погодившись із таким податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01.04.2019 у справі № 804/5493/16 та від 14.05.2019 у справі № 826/13773/1, дійшов висновку, що оскільки фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно і позивач є власником 1/2 частини нежитлової будівлі літ. Г-1, площею 147,3 кв. м, з прибудовою літ. Г-2, площею 220,5 кв. м, в АДРЕСА_1 , то обов`язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а отже, відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 20.03.2020 за № -2030, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач в своїй господарській діяльності використовує саме нежитлове приміщення, а не земельну ділянку, а отже, пп. 4 ст. 297 ст. 297 Податкового кодексу України не може бути застосований до спірних правовідносин сторін.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін колегія суддів виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України (надалі також ЗК України), а справляння плати за землю, зокрема земельного податку, здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України (надалі також ПК України), яким визначено порядок оподаткування земельних ділянок і перелік пільг зі сплати земельному податку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з ч. 3 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 4 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з частиною першою статті 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (стаття 194 ЗК України).

За ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки.

Згідно з пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Підпунктами 14.1.72, 14.1.73, п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. У свою чергу, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

За пп. 14.1.74. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки.

За приписами статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Так, за містом пункту 286.5 статті 285 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що з наведених норм права вбачається, що для ідентифікації конкретної земельної ділянки необхідно визначити її межі, місце розташування, цільове (господарське) призначення та визначити права щодо неї. Ця інформація обов`язково повинна бути зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Відсутність такої інформації про земельну ділянку унеможливлює проведення будь-яких нарахувань за користування нею.

Отже, контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру (пункт 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про Державний земельний кадастр» на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, оприлюднюються відомості Державного земельного кадастру про: а) межі адміністративно-територіальних одиниць; б) кадастрові номери земельних ділянок; в) межі земельних ділянок; г) цільове призначення земельних ділянок; ґ) розподіл земель між власниками і користувачами (форма власності, вид речового права); д) обмеження у використанні земель та земельних ділянок; е) зведені дані кількісного та якісного обліку земель; є) нормативну грошову оцінку земель та земельних ділянок; ж) земельні угіддя; з) частини земельної ділянки, на які поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; и) координати поворотних точок меж об`єктів кадастру; і) бонітування ґрунтів; ї) інші відомості про земельні ділянки, передбачені статтею 15 та частиною другою статті 30 цього Закону, крім відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта громадянина України, місце проживання, дату народження фізичної особи, які є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають відображенню у відкритому доступі.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 цього ж Закону, відомості, зазначені у частині першій цієї статті, підлягають оприлюдненню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, з моменту їх внесення до Державного земельного кадастру.

Відповідно до п. 4 Порядку подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 № 1386, Держгеокадастр та Мін`юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі: Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача.

Згідно з абзацом 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року № 3613-VI для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

Разом з тим, відповідно до статті 1, частини другої статті 20 Закону України «Про оцінку земель» від 11 грудня 2003 року № 1378-IV нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, як установлено частиною третьою статті 23 Закон № 1378-IV, видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, для реалізації контролюючим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів.

Вказані висновки сформовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 13 червня 2019 року у справі № 820/5042/16, від 18 жовтня 2019 року у справі № 826/8361/18.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про внесення відомостей про земельну ділянку в м. Харкові по пров. Шаповалівському, 8 до Державного земельного кадастру.

З пояснень відповідача, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та наявного в матеріалах справи розрахунку земельного податку з фізичних осіб від 13.07.2020 за податковим повідомленням рішенням від 20.03.2020 за № -2030 (а.с. 47), убачається, що контролюючим органом здійснено нарахування позивачу сум земельного податку необґрунтовано, виходячи з орієнтовної площі земельної ділянки 0,0481 га, за відсутності підтверджених відомостей стосовно площі такої земельної ділянки, які дають можливість визначити базу оподаткування при розрахунку належного до сплати розміру земельного податку, тобто у порушення приписів п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України.

Посилання відповідача на те, що орієнтовна плаща земельної ділянки зазначалася позивачем у заяві від 21.10.2013, поданій до контролюючого органу, спростовується матеріалами справи, а саме, наданою відповідачем заявою позивача, з тексту якої вбачається відсутність таких даних (а.с. 48).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не виконаний свій обов`язок щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав для визначення податкового зобов`язання.

Суд першої інстанції, врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01.04.2019 у справі № 804/5493/16 та від 14.05.2019 у справі № 826/13773/1 щодо того, що фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, зважаючи на те, що з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), права та обов`язки щодо земельної ділянки на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду (за відсутності оформлення права власності або користування на земельну ділянку за таким платником податків), вказаних вище обставин не дослідив та дійшов помилкового висновку, що за відсутності необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків земельного податку з фізичних осіб, зокрема щодо площі земельної ділянки, відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 20.03.2020 за № -2030, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством.

Водночас, у межах правовідносин сторін спірним є питання застосування положень підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України щодо звільнення позивача від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), зважаючи на відсутність оформлення платником податків права власності або користування на земельну ділянку, на якій знаходиться нерухоме майно належне платнику податків на праві власності.

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, визначених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, передбачених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

За приписами пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України (в редакції Закону України № 71-VIII від 28.12.2014) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Згідно з положеннями пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України (в редакції Закону України № 466-IX від 16.01.2020) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Водночас, правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Судовим розглядом установлено, що з 01.01.2012 ОСОБА_2 є платником єдиного податку (ІІ група), основним видом діяльності якого є виробництво взуття (код КВЕД 15.20).

Готову продукцію позивач зберігає за адресою: АДРЕСА_1 в нежитлових будівлях літ. Г-1, площею 147,3 кв. м, з прибудовою літ. Г-2, площею 220,5 кв. м, тобто позивач використовує такі нежитлові приміщення як фізична особа-підприємець для здійснення власної господарської діяльності (як склад).

Земельна ділянка, розташована під такими приміщеннями також використовується позивачем як фізичною особою-підприємцем для здійснення власної господарської діяльності, що не заперечується контролюючим органом.

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме: використання позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку другої групи, обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 820/5485/17.

Отже, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішень, чим порушив законні інтереси позивача.

Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив доводи позивача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України, у частині звільнення платників єдиного податку від обов`язку нарахування, сплати податку на майно (в частині земельного податку), дійшовши помилкового висновку, що використовуючи у господарській діяльності нежитлові приміщення, позивач не використовує у господарській діяльності земельну ділянку, розташовану під такими приміщеннями.

Отже, суд першої інстанції належним чином не оцінив надані докази та необґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які понесені позивачем під час розгляду справи, складаються із витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2102 грн (840,80 грн за подання позовної заяви та 1261,20 грн за подання апеляційної скарги (840,80 х 150 %)), що підтверджується доказами про їх оплату (квитанцією № 0.0..1 від 19.06.2020 та квитанцією № 33 від 13.10.2020).

Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору, стягнувши з Головного управління ДПС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень 2102 грн на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 по справі № 520/7885/2020 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Ф" від 20.03.2020 за № -2030.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді С.П. Жигилій О.А. Спаскін