Справа № 200/1506/21-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

09 березня 2021 р. Справа №200/1506/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

суддя Донецького окружного адміністративного суду Голубова Л.Б., ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про:

- зобов`язання нарахувати та сплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за період часу з 31.07.1995 року по 12.03.2003 року, та з 19.01.2009 року по 21.06.2016 року, в розмірі середнього грошового забезпечення на відповідну дату надання щорічної відпустки, з відрахуванням сплаченої матеріальної допомоги за 2013 рік в розмірі 3900,00 гривень, за 2015 рік в розмірі 1000,00 гривень., та за 2016 рік 2500,00 гривень;

- зобов`язання нарахувати та сплатити недоплачену частину надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, а саме за службу на посадах оперуповноваженого та старшого оперуповноваженого з 31.07.1995 року по 12.03.2003 року, та з 19.01.2009 року по 28.11.2014 року в розмірі 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугою років;

- зобов`язання нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, та за несвоєчасну сплату надбавки за виконання особливо важливих завдань а саме за службу на посадах оперуповноваженого та старшого оперуповноваженого з 31.07.1995 року по 12.03.2003 року, та з 19.01.2009 року по 28.11.2014 року в розмірі 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугою років;

- зобов`язання нарахувати та сплатити середнє грошове забезпечення у зв`язку з затримкою проведення розрахунку при звільненні в розмірі середнього грошового забезпечення за період з 22.06.2016 року по момент винесення рішення по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року вказаний позов був залишений без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачу було надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом надання: 1) оригіналу квитанції про сплату судового збору за подачу позову у розмірі 2724,00 гривень; 2) заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску та роз`яснено, що у разі не усунення недоліків позовна заява буде вважатись неподаною та повернута.

Ухвала про залишення позовної заяви без руху була направлена рекомендованою кореспонденцією на адресу позивача, яка зазначена в позовній заяві ( АДРЕСА_1 ).

Ухвала про залишення позовної заяви без руху була отримана позивачем особисто 18 лютого 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

01 березня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача в якому зазначає, що матеріальна допомога на оздоровлення і надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби є складовою заробітної плати у зв`язку з чим позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Також зазначає, що звільнений на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки має статус учасника бойових дій.

Наголошує, що строк звернення до суду не порушив.

Крім того, просить позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та сплатити середнє грошове забезпечення у зв`язку з затримкою проведення розрахунку при звільненні з 22.06.2016 року по день винесення рішення залишити без розгляду.

Розглянувши зазначене клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За змістом статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, виходячи з аналізу норм законодавства, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на це, пільга щодо сплати судового збору, яка передбачена п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимогу позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення, компенсація не є складовою частиною заробітної плати, є разовою виплатою за дотримання певних обставин, відтак пільга щодо сплати судового збору, яка передбачена п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги заявлені позивачем в даному адміністративному позові.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

В той же час, суд звертає увагу позивача на те, що предметом даного спору є не стягнення заробітної плати, а є визнання протиправними дій відповідача щодо не включення до складової його заробітної плати надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (хоча позивачем не заявляється вимога щодо визнання протиправними дій) та, як наслідок зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

З огляду на що, предмет даного спору не підпадає під дію положень п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі зазначеної норми.

Стосовно звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» кореспондується із положеннями статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачено, що ветерани війни, до яких належать учасники бойових дій, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від усіх судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Норми пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», в яких йдеться про «справи, пов`язані з порушенням їхніх прав», вказують на категорію справ, в яких учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору. Якби лише наявність в особи такого статусу надавала у цій частині пільгу, то відпадала б необхідність у формулюванні другої частини зазначеної норми закону про уточнення характеру порушених прав.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що хоча вказана норма не містить вичерпного переліку порушених прав, однак порушені права нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, який, як і права такої особи, визначається спеціальним законом, а не усіх прав людини і громадянина, які в свою чергу встановлені Конституцією України та іншими законами.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, підставою для звернення до адміністративного суду з даною позовною заявою є невиплата матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середнього грошового забезпечення та надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі 100 відсотків посадового окладу.

Суд зазначає, що з позовної заяви та доданих документів не вбачається, що права, за захистом яких позивач звернувся до суду, пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, тому позивач не звільняється від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня копія посвідчення учасника бойових дій, яке видане на ім`я ОСОБА_1 .

Стосовно строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями ч. 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

З матеріалів справи слідує, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 1995 року по 2003 рік та з 2009 року по 2016 рік, під час якої позивачу не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середнього грошового забезпечення та надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі 100 відсотків посадового окладу.

У відповідності до вимог частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання позовної заяви особою після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Суд зазначає, що оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, то під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення Кодексу адміністративного судочинства України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічну правову позицію зазначено Верховним Судом в постанові від 09.10.2019 року у справі № 805/1917/17-а.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Суд звертає увагу, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною відповідним Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі «Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства» [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства» [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

Поряд із цим, ЄСПЛ звертав увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява №35787/03, п. 29, від 26.07.2007)».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Суд відзначає, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Аналогічну правову позицію зазначено Верховним Судом в постанові від 26.02.2020 року у справі № 826/14417/18 та від 23.04.2020 року у справі № 813/3756/17.

Суд звертає увагу, що позивач, у період з 1995 року по 2003 рік, з 2009 року по 2016 рік повинен був знати або догадуватись про порушення своїх прав в частині невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середнього грошового забезпечення та надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби. Крім того, при звільненні з органів Національної поліції в наказі зазначається, яке грошове забезпечення виплачено, яке не виплачено та підлягає виплаті при звільненні для здійснення повного розрахунку з працівником під час звільнення, проте, позивач як мінімум протягом 4 років не вчиняв жодних дій, пов`язаних із підготовкою до судового оскарження або встановлення причин та обставин невиплати зазначених виплат, натомість з запитом, за наслідками якого отримані довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області на які посилається позивач, останній звернувся лише у вересні 2020 року, що свідчить про пропуск встановленого законом строку для звернення до адміністративного суду.

У відповідності до частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Позивачем до позовної заяви не надано клопотання про поновлення строку звернення до суду та будь-які докази, які підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху, в тому числі на підставі пропуску звернення до суду та ненадання клопотання про поновлення строку звернення до суду та доказів, які підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Посилання зазначені представником позивача в клопотанні, суд не приймає до уваги оскільки зазначене клопотання є необґрунтованим та обставини, які зазначені представником позивача в клопотанні будь-якими доказами не підтверджені.

Отже, станом на 09 березня 2021 року позивачем не усунуто недоліки, які були зазначені в ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного суду України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк.

З урахуванням викладеного, суд повертає позовну заяву і додані до неї документи позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 4 ст. 169, статтями 243, 248, 256, 294, 295, 297, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві разом з усіма доданими до неї документами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Повний текст ухвали складено та підписано 09 березня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтями 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.Б. Голубова