Справа № 440/5453/20
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/5453/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Костенко Г.В.,
за участю: секретаря судового засідання Ніценко А.О.,
представника позивача Кучука А.О.,
представника відповідача Феоктістова І.Б.,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

29.09.2020 ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - військова частина НОМЕР_1 , відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачу винагороду за безпосередню участь в ООС (АТО) з 01 листопада 2016 по 31 грудня 2016 року та за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу винагороду за безпосередню участь в ООС з 01 листопада 2016 по 31 грудня 2016 року та за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача не виплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача не виплачену матеріальну допомогу за період з 2016 року по 2018 рік для вирішення соціально-побутових питань виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача моральну шкоду в сумі 219700,00 грн;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу на суму 6200,90 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при звільненні з військової служби, він, як учасник бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у 2016-2018 роках додаткову відпустку, передбачену Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII. Однак, відповідачем не виплачено позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік. Також у день звільнення та після звільнення позивачу у порушення вимог законодавства України не було нараховано та виплачено винагороду за безпосередню участь в АТО за період з 01.11.2016 по 31.12.2016 та за 2017 рік та компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік. Крім того, позивач наголошує на тому, що відповідачем безпідставно не виплачено одноразову грошову допомогу на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2016 року по 2018 рік.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 відкрито провадження у справі за даним позовом, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
03.11.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с.53-61 т.1), у якому представник військової частини НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач у лютому 2017 отримав винагороду за безпосередню участь в АТО (ООС) у розмірі 428,57 грн, у червні 2017 року - 4500,00 грн, у липні 2017 року - 7500,00 грн, у серпні 2017 року - 10000,00 грн, у вересні 2017 року - 10000,00 грн, у жовтні 2017 року - 10000,00 грн, у листопаді 2017 року - 10000,00 грн, у грудні 2017 року - 2903,23 грн, у січні 2018 року - 5483,87 грн, у лютому 2018 року - 9607,14 грн, у квітні 2018 року - 150,00 грн, у травні 2018 року - 2725,81 грн. В наказах військової частини НОМЕР_1 , за період з 01.11.2016 по 31.12.2016, ОСОБА_1 відсутній, а тому невідомо чи дійсно перебував позивач у зоні проведення АТО.
Ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зі Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ні Законом України "Про відпустки", ні КЗпП України не передбачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Стосовно не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік відповідач зазначив, що у серпні 2018 року ОСОБА_1 отримав грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 8501,03 грн.
Щодо стягнення одноразової грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік відповідач зазначив, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 отримав грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 4732,25 грн, у березні 2017 року у розмірі 4732,25 грн, у травні 2018 року в розмірі 8697,90 грн.
Відповідач зазначив, що у листопаді 2017 року ОСОБА_1 отримав матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі 4014,75 грн. З рапортом у 2016 році та у 2018 році ОСОБА_1 не звертався, а тому виплата вказаної допомоги не видавалась.
Також відповідач вважає на безпідставності вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного переконливого доказу на підтвердження причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та завданням моральної шкоди.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 вирішено перейти до розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 19.11.2020 12:00 в приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду за адресою: 36039, Полтавська область, м. Полтава, вул. Пушкарівська, 9/26.
17.11.2020 позивач надав до суду письмові пояснення (а.с.115-129 т.1), в яких позивач посилається на протиправну бездіяльність відповідача.
16.12.2020 до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.161-176), яка долучена до матеріалів справи, однак не береться судом до уваги, оскільки не містить підпису ні позивача, ні його представника.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.02.2021.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини.
07.04.2015 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України (а.с.28-29 т.1).
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій №33 від 03.11.2016 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій (а.с.27 т.1).
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 19.07.2016 №201 (а.с.91 т.) старшину 1 статті ОСОБА_1 з 19.07.2016 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 та на всі види забезпечення.
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (з адміністративно-господарської діяльності) від 24.06.2017 №411/1, в зв`язку з проведенням організаційних заходів, згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 24.04.2017 №322/1/5дск Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 28.04.2017 №6дск, наказано використовувати умовне найменування "військова частина - польова пошта НОМЕР_3 " станом на 30.06.2017 року перевести на умовне найменування "військова частина НОМЕР_1 ". Умовне найменування "військова частина - польова пошта НОМЕР_3 " - анульоване (а.с.21 зворотній бік т.2).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 23.06.2017 №172 (а.с.66-67, 251-253 т.1) вирішено вважати такими, що прибули до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань: нижчепойменовані військовослужбовці військової частини польова пошта НОМЕР_3 : 13.06.2017, зокрема, старшина ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти.
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 11.12.2017 №324 (а.с.68-69, 254-257 т.1) вирішено вважати такими, що вибули зі складу сил та засобів оперативно-тактичного утримання "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань, до пункту постійної дислокації, зокрема, з 10.12.2017 старшина ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2017 №343 вважати такими, що вибули у щорічну основну відпустку за 2017 рік з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 с.Калинове, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення - командира машини відділення збору та обробки даних розвідки (БРМ-1К) взводу управління розвідувальної роти в м.Київ на 30 діб (3 доби за рахунок святкових днів) з 10 грудня 2017 року по 11 січня 2018 року (а.с.62 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 24.01.2018 №22 (а.с.70-73, 247-250 т.1) вирішено вважати такими, що прибули до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань: нижчепойменовані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 : з 15.01.2018, зокрема, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.03.2018 №64 наказано вважати такими, що вибули на лікування до медичних закладів, зокрема, з 28.02.2018 старшину 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.74 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 12.03.2018 №64 (а.с.76-78. 242-244 т.1) вирішено вважати такими, що прибули до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань: нижчепойменовані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 : з 02.03.2018, зокрема, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти.
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 12.03.2018 №64 вирішено вважати такими, що вибули зі складу сил та засобів оперативно-тактичного утримання "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань, до місця постійної дислокації, зокрема, з 03.03.2018 старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.75, 240 т.1).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2018 №61 вважати такими, що вибули у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 с.Калинове, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення - командира машини відділення збору та обробки даних розвідки (БРМ-1К) взводу управління розвідувальної роти в м.Кременчук Полтавської області на 30 діб з 03 березня 2018 року по 01 квітня 2018 року (а.с.64 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного утримання "Донецьк" (по стройовій частині) від 17.04.2018 №95 вважати такими, що прибули до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань: нижчепойменовані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 : з 02.04.2018, зокрема, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.80-82, 237-238 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 17.04.2018 №95 вважати такими, що вибули на лікування до медичних закладів з 02.04.2018 старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.79, 239 т.1).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.04.2018 №96 вважати такими, що вибули у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 с.Калинове, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення - командира машини відділення збору та обробки даних розвідки (БРМ-1К) взводу управління розвідувальної роти в м.Кременчук Полтавської області на 30 діб з 10 квітня 2018 року по 06 травня 2018 року (а.с.63 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 29.04.2018 №109 вважати такими, що вибувають 30 квітня 2018 року зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупуванні "Донецьк", зокрема, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.83-84, 223-225 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 15.05.2018 №15 вважати такими, що прибули до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупуванні " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань: нижчепойменовані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 : з 07.05.2018, зокрема, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.85-86, 229-232 т.1).
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 22.05.2018 №21 вважати такими, що вибули на лікування до медичних закладів, нижчепойменовані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 : з 15.05.2018, зокрема, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти (а.с.87-89, 233-236 т.1).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2018 №156 вважати такими, що вибули у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 смт.Раденськ, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення - командира машини відділення збору та обробки даних розвідки (БРМ-1К) взводу управління розвідувальної роти в м.Кременчук Полтавської області на 30 діб з 06 червня 2018 року по 05 липня 2018 року (а.с.65 т.1).
Наказом тво командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 №243 старшину 1 статті ОСОБА_1 , головного сержанта - командира розвідувального відділення збору та обробки даних розвідки управління розвідувальної роти, звільнено з військової служби у запас відповідно до статті 26 частини 5 пункту 2 підпункту "б" (за станом здоров`я) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; з 31.08.2018 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.30 т.1).
30.05.2020 ОСОБА_1 звернувся відповідача із заявою щодо проведення повного розрахунку з позивачем (а.с.33-35 т.1).
Згідно позовної заяви, відповідь на заяву ОСОБА_1 від 30.05.2020 не було надано.
Посилаючись на те, що при звільненні зі служби не проведено повний розрахунок, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в ООС (АТО) з 01 листопада 2016 по 31 грудня 2016 року та за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в ООС з 01 листопада 2016 по 31 грудня 2016 року та за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року, суд виходить з наступного.
За змістом довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 03.11.20148 №305 (а.с.112 т.1), що видана старшині І статті ОСОБА_1 , він дійсно в період з 13.06.2017 по 10.12.2017, з 15.01.2018 по 03.03.2018, з 06.04.2018 по 07.04.2018 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Накази командира ОТУ "Донецьк" (по стройовій частині) №172 від 23.06.2017, №324 від 11.12.2017, №22 від 24.01.2018, №64 від 12.03.2018, №95 від 17.04.2018.
Порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду визначено Інструкцією про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 № 67 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Інструкція №67).
Пунктом 2 розділу ІІ Інструкції №67 передбачено, що розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначений у додатку 1 до цієї Інструкції.
Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції №67 винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.
Відповідно до пункту 4 розділу Інструкції №67 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, якщо вони одночасно: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України); перебувають у районі проведення АТО.
Пунктом 5 Інструкції №67 передбачено, що підтвердженням залучення до участі в АТО є витяг із наказу органу військового управління (штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, для яких розроблено окремий порядок обліку військовослужбовців, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва штабу АТО).
До суду не надано витягів із наказів органу військового управління (штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця ОСОБА_1 до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО за спірний період, якими би підтверджувалося залучення позивача до участі в АТО, що є необхідною умовою для визнання особою такою, що бере безпосередню участь в АТО.
Як встановлено судом, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 19.07.2016 №201 (а.с.91 т.) старшину 1 статті ОСОБА_1 з 19.07.2016 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 та на всі види забезпечення.
На підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (з адміністративно-господарської діяльності) від 24.06.2017 №411/1 умовне найменування "військова частина - польова пошта НОМЕР_3 " переведено на умовне найменування "військова частина НОМЕР_1 " (а.с.21 зворотній бік т.2).
Отже, з 19.07.2016 позивач зарахований списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 (військова частина НОМЕР_1 ) та на всі види забезпечення.
Наказом командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 23.06.2017 №172 (а.с.66-67, 251-253 т.1) вирішено вважати такими, що прибули до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування "Донецьк", які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань: нижчепойменовані військовослужбовці військової частини польова пошта НОМЕР_3 : з 13.06.2017, зокрема, старшина ОСОБА_1 , командир відділення командира машини відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти.
З картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 №1 за 2016-2018 роки, що надана відповідачем (а.с.93 т.1) слідує, що ОСОБА_1 у червні 2017 року нараховано винагороду за безпосередню участь в АТО (ООС) у розмірі - 4500,00 грн, у липні 2017 року - 7500,00 грн, у серпні 2017 року - 10000,00 грн, у вересні 2017 року - 10000,00 грн, у жовтні 2017 року - 10000,00 грн, у листопаді 2017 року - 10000,00 грн, у грудні 2017 року - 2903,23 грн.
Отже, в матеріалах справи наявна довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 03.11.20148 №305 (а.с.112 т.1) та наказ командира оперативно-тактичного угрупування "Донецьк" (по стройовій частині) від 23.06.2017 №172 (а.с.66-67, 251-253 т.1), які підтверджують, що позивач з 13.06.2017 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Доказів залучення ОСОБА_1 до складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО за період з 19.07.2016 (дата зарахований списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 /військова частина НОМЕР_1 ) по 12.06.2017 до суду не надано.
Таким чином, зважаючи, що в ході розгляду справи підтверджено залучення позивача до складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО лише з 13.06.2017 та зважаючи на те, що за період: з червня 2017 року по грудень 2017 року позивачу нараховано винагороду за безпосередню участь в АТО в загальному розмірі 86903,23 грн (червень 2017 року - 4500,00 грн, у липень 2017 року - 7500,00 грн, у серпень 2017 року - 10000,00 грн, у вересень 2017 року - 10000,00 грн, у жовтень 2017 року - 10000,00 грн, у листопад 2017 року - 10000,00 грн, у грудень 2017 року - 2903,23 грн.), суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в ООС (АТО) з 01 листопада 2016 по 31 грудня 2016 року та за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в ООС з 01 листопада 2016 по 31 грудня 2016 року та за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі з Закон - № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні діє особливий період від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права сформовано у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.
Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі "Тимошенко проти України" (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016 - 2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, тому не нарахувавши та не виплативши ОСОБА_1 грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, визначений законодавством України.
Суд зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018, та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018.
Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року, суд зазначає наступне.
Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них врегульовано в статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII.
Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Пунктами 14-16 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. У разі звільнення військовослужбовця зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана ним щорічна основна відпустка за його бажанням може надаватися й тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк контракту. У цьому випадку дія такого контракту продовжується до закінчення відпустки. У разі відкликання військовослужбовця із щорічної основної відпустки невикористана її частина надається йому, як правило, в поточному році.
Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008). Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до абзацу 2 пункту 181 розділу VIII Положення №1153/2008 визначено, що у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок №260).
Відповідно до пп. 3, 6 розділу ХХХІ Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Як вбачається з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2017 №343 (а.с.62 т.1) вважається таким, що вибув у щорічну основну відпустку за 2017 рік з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 с.Калинове, старшина 1 статті ОСОБА_1 , командир відділення - командира машини відділення збору та обробки даних розвідки (БРМ-1К) взводу управління розвідувальної роти в м.Київ на 30 діб (3 доби за рахунок святкових днів) з 10 грудня 2017 року по 11 січня 2018 року (а.с.62 т.1).
Отже, щорічну основну відпустку за 2017 рік позивач використав, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
З наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 №243 слідує, що на момент виключення (31.08.2018) позивача із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення щорічна основна відпустка за 2018 рік позивачу не надавалася (а.с.30 т.1).
З картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 №1 за 2016-2018 роки, що надана відповідачем (а.с.93 т.1) слідує, що ОСОБА_1 у серпні 2018 року виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 8501,03 грн.
Доказів використання щорічної основної відпустки за 2016 рік відповідачем не надано.
Таким чином, слід задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2016 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2016 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року.
Щодо позовної вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача не виплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018, суд зазначає наступне.
У відповідності до частини 1 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до п. 30.1 Інструкції від 11.06.2008 №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно п. 30.2 Інструкції від 11.06.2008 №260 (чинної до 20.07.2018) грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам були визначені Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (далі - Порядок №260).
Відповідно до пункту 1 розділу XXIII Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (п. 6 розділу XXIII Порядку №260).
Аналізуючи зазначені правові норми, слід зазначити, що грошова допомога на оздоровлення надається особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, за їх заявою на підставі наказу командира один раз на рік в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, який установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у вересні 2016 року позивач нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 4732,25 грн, у березні 2017 року нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 4732,25 грн, у травні 2018 року нараховано та виплачено грошову компенсацію на оздоровлення в розмірі 8697,90 грн (а.с.93 т.1).
Таким чином, вимога позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 не виплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018 є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 не виплачену матеріальну допомогу за період з 2016 року по 2018 рік для вирішення соціально-побутових питань виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018, суд зазначає наступне.
Згідно з витягом з наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 №243 позивача виключено із списків особового складу саме з 31.08.2018.
Також, у вищевказаному наказі вказано, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплат грошової о забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.08.2008 року № 260 позивач не отримав.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 № 1294 (чинної до 01.03.2018) (далі - Постанова № 1294), виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Відповідно до п.п. 3 п. 5 Постанови №1294 (чинної до 01.03.2018), керівники державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання мають право: надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Разом з тим відповідно до пунктів 33.1 - 33.3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (далі - Інструкція № 260), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
З аналізу зазначених норм законодавства суд вбачає, що матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини.
Проте суд зазначає, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке звернення позивача щодо надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік.
З картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 №1 за 2016-2018 роки, що надана відповідачем (а.с.93 т.1) слідує, що ОСОБА_1 в листопаді 2017 року виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 4014,75 грн (а.с.93).
Відповідно до пп. 3 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 (далі - Постанова № 704) надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів. Умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України (п.п. 7, 8 Постанови № 704).
Відповідно до п. 4 розд. І Порядку № 260, грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає, серед іншого, одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.
Згідно з абз. 3 п. 7 розд. І Порядку № 260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 9 розд. ХХIV Порядку № 260 передбачено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Згідно з п. 1 наказу Міністерства оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік" №65 від 15.02.2018 (далі - Наказ № 65) першому заступнику Міністра оборони України, заступникам Міністра оборони України, заступнику Міністра оборони України з питань європейської інтеграції, державному секретарю Міністерства оборони України, начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України, Голові Державної спеціальної служби транспорту, командувачу об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, командувачам видів Збройних Сил України, командувачу Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, командувачу Сил спеціальних операцій України, командувачу Сил логістики Збройних Сил України, керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, начальнику Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, начальнику Озброєння Збройних Сил України, начальнику Тилу Збройних Сил України, начальнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, командирам (начальникам) з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів та установ (в межах повноважень), наказано, зокрема, утримувати чисельність військовослужбовців, працівників і здійснювати фактичні видатки на грошове забезпечення, заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі на ці цілі.
Пунктами 7,9 Наказу № 65 встановлено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2018 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів).
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород). Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
У постановах від 11 липня 2019 року у справі №807/1920/16 (адміністративне провадження №К/9901/29489/18) та від 21 травня 2020 року по справі №807/1652/16 (адміністративне провадження №К/9901/23090/18) Верховний Суд дійшов висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є додатковим видом одноразового грошового забезпечення військовослужбовців. Керівникам державних органів надається право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В наказі тво командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 №243 вказано, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплат грошової о забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.08.2008 року № 260 позивач не отримав.
При цьому, судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено того, що відповідачем видавались накази про виплату матеріальної допомоги, які видаються виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату, як то передбачено пунктами 7, 9 Наказу № 65 та Пунктами 5, 7 Наказу № 30.
Також позивачем не було надано належних та допустимих доказів щодо звернення до відповідача у 2017 році із рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань де були зазначені конкретні причини, які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 не виплачену матеріальну допомогу за період з 2016 року по 2018 рік для вирішення соціально-побутових питань виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 219700,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.
Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 219700,00 грн, позивач посилається на те, що протиправна бездіяльність відповідача порушила його права, що зумовило виникнення у нього негативних емоцій.
Суд зауважує, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із діями чи бездіяльністю відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) суду не надано.
Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 219700,00 грн.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 21.02.2020 у справі №363/3520/16-а, від 21.02.2020 у справі №628/3028/16-а та від 15.04.2020 у справі №815/63/18.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково.
Стосовно строку звернення позивачем до суду, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст.122 КАС України)
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18 зроблено висновок про те, що спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
Таким чином, враховуючи наведене, позивачем не пропущено строк звернення до суду.
Вирішуючи питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Частинами 1, 2, 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частинами 4, 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Представництво інтересів позивача у даній справі №440/5453/20 здійснювалося ОСОБА_3 на підставі ордеру серії ПТ №140814 про надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с.147 т.1).
Адвокатом Кучук А.О. надано до суду копію свідоцтва серії НОМЕР_4 , виданого Радою адвокатів Полтавської області 22.11.2013, ОСОБА_3 включений до Єдиного реєстру адвокатів України (https://erau.unba.org.ua/profile/47179) (а.с.146 т.1).
До суду надано договір №008 про надання професійної правничої допомоги від 30.05.2020 (а.с.37-39 т.1), за умовами якого адвокат зобов`язується надати професійну правничу допомогу клієнту.
Як визначено пунктом 2.1 договору, професійна правнича допомога надається клієнту шляхом: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення адвокатського запиту; складання позовної заяви; складання процесуальних документів (заяв, клопотань, заперечень, відзив, письмові пояснення).
Відповідно до пункту 3.1 договору сума гонорару адвоката складає 6200,90 грн та визначається у фіксованому розмірі на договірних засадах в окремому додатку до цього договору в розрахунку суми гонорару з визначенням складності справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, документ підтвердження оплати гонорару є квитанція, в акті виконаних робіт вказується опис виконаних робіт.
Згідно з пунктом 4.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та припиняється його належним виконанням.
За змістом розрахунку суми гонорару за договором про надання професійної правничої допомоги №008 від 30.05.2020 (а.с.40 т.1) гр. ОСОБА_1 адвокат Кучук А.О. провів розрахунок суми гонорару, який становить: надання правової інформації, консультацій та роз`яснень із правових питань щодо обставин які виникли між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України - 525,50 грн (2102,00 х 25%); виготовлення на направлення адвокатських запитів, заяв та складання позовної заяви відповідно до вимог КАС України до Полтавського окружного адміністративного суду 5675,40 грн (2102 х 270%). Всього 6200,90 грн.
На підтвердження факту виконання робіт за договором до суду надано акт виконаних робіт від 26.09.2020 (а.с.42 т.1), згідно якого ОСОБА_1 , з однієї сторони, та адвокат Кучук А.О., з іншої сторони, уклали цей акт про нижченаведене: Дія договору 008 від 30.05.2020 про надання правової допомоги припинено з 26.09.2020 у зв`язку з його належним виконанням.
Позивачем сплачено адвокату кошти у загальній сумі 6200,90 грн., що підтверджується квитанцією №008/20 від 30.05.2020 (а.с.41 т.1).
Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що позов задоволено частково, а також враховуючи співмірність розміру витрат на оплату робіт адвоката із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витрачених на виконання відповідних робіт, ціною позову, обсягом виконаних робіт, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3100,45 грн (6200,90 грн./2).
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2016 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2016 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3100,45 (три тисячі сто гривень сорок п`ять копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.
Повне рішення складено 09 березня 2021 року

Головуючий суддя Г.В. Костенко