Справа № 826/5296/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

03 березня 2021 року м. Київ№ 826/5296/17
Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірій Р.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

Атестаційної комісії Головного управління національної поліції у місті Києві

третя особа - апеляційна атестаційна комісія Головного управління національної поліції у міста Києві

про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ :

18 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання виплатити середній заробіток, стягнення матеріальної шкоди.

Як слідує з позовної заяви, ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ України з серпня 2001 року по листопад 2015 року, а в подальшому та службі в органах Національної поліції України.

Вказує, що пройшов шлях від лейтенанта до капітана міліції (згодом поліції).

Загальний стаж служби 14 років і за час роботи претензій з боку керівництва з приводу неналежного виконання службових обов`язків не було, про що свідчать неодноразові заохочення.

01.03.2016 після неодноразових звернень до відділу кадрів Святошинського УП ГУНП у місті Києві, позивачу видано ксерокопію витягу з наказу від 29.01.2016 № 63 о/с, в якому вказано, що: "Відповідно до вимог ч. 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнити зі служби в поліції: згідно з п. 5 (через службову невідповідність): капітана поліції ОСОБА_1 (М-257128), слідчого Святошинського управління поліції, 01 лютого 2016 року, установивши щомісячну премію за січень 2016 року в розмірі 0 відсотків. Стаж служби в поліції на день звільнення в календарному обчисленні складає 14 років 05 місяців 03 дні. Підстава: атестаційний лист ОСОБА_1 з висновком атестаційної комісії від 9 грудня 2015 року".

Як вказує позивач, він не відразу зрозумів, що це за документ, так як ксерокопія "витягу" не була завірена належним чином та не містила необхідних реквізитів - підпису, "мокрої" печатки, тощо.

Далі позивач вказує, що отримавши ксерокопію «витягу з наказу», він відразу ж поїхав додому, оскільки одночасно з цим йому було повідомлено, що зарплатня за лютий 2016 року становить приблизно 139 грн.

Також вказує, що звістка про звільнення, отримана через місяць після того як він вже був звільнений, викликала в нього шок, оскільки протягом лютого 2016 року, він весь час перебував на робочому місці та виконував службові обов`язки.

Після «звільнення» ОСОБА_1 мав намір звернутись до суду, оскільки вважав, що у його випадку вбачаються певні порушення чинного законодавства. З цього приводу неодноразово звертався до відділу кадрів Святошинського УП ГУНП у м.Києві та Головного управління Національної поліції у м. Києві, як у телефонних розмовах так і особисто, з проханням надати необхідні для цього документи, однак йому постійно пропонували звернутись трохи пізніше. Залишившись без роботи, опинився у скрутному становищі, оскільки не маючи грошей, не міг здійснити ні необхідний телефонний дзвінок, ні відвідати Головне управління з метою отримати документи про звільнення. У зв`язку з чим, протягом тривалого часу так і не були отримані необхідні для звернення до суду документи щодо звільнення.

Приблизно в березні 2017 року, від своїх колишніх колег по роботі, яких також було звільнено згідно п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону, у зв`язку з проведенням атестації, стало відомо, що висновки атестаційних комісій та видані на їх підставі накази про звільнення є такими, що не відповідають чинному законодавству України. З цього приводу колеги звертались до суду та на той час більшість з них мали позитивні рішення, а деякі відновились на посадах та працювали. У зв`язку з цим позивачу стало відомо, що його було звільнено незаконно на підставі незаконного рішення атестаційної комісії. З цього приводу позивачем прийнято рішення звернутись до адміністративного суду для відновлення своїх порушених прав.

Позивач вважає, що строк звернення до суду із позовною заявою має бути поновлено, оскільки його пропущено з поважних причини.

Відповідачем-1 подавалися заяви про залишення позовної заяви без розгляду. В обгрунтування заяв вказано, що саме у березні 2016 року позивачу стало відомо про те, що його звільнено зі служби в поліції. Підтвердженням цього є слова самого позивача, про те, що останній отримав копію витягу з наказу № 63 о/с від 29.01.2016. Крім того 29.01.2016 листом Святошинського УП ГУНП у м. Києві вих. № 103/125/54/02-2016 ОСОБА_1 було повідомлено про наявність наказу ГУНП га його звільнення зі служби в поліції. Окрім цього останньому повідомлялось про необхідність прибути в до відділу кадрового забезпечення для отримання трудової книжки.

Відтак, саме з березня 2016 року позивачу стало відомо про те, що його звільнено зі служби в поліції.

Позовна ж заява датована 18.04.2017, тобто позивач звернувся більш як через рік і місяць з позовною заявою, в той час як передбачено Кодексом адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду з такою позовною заявою.

Окрім того, акцентує увагу, що ОСОБА_1 , як і кожен громадянин України, мав відкритий доступ до оприлюднених державною мовою в офіційних друкованих виданнях нормативно-правових актів, які регламентують оскарження та визнання дій та бездіяльності протиправними (тим більше позивач мав 14 років вислуги у ОВС та проходив службу в поліції, а відтак був ознайомлений із даними нормативно-правовими актами), а тому жодних перешкод для звернення до адміністративного суду у місячний строк у останнього не було.

Вирішуючи питання про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Проаналізувавши вище зазначені норми права суд прийшов до висновку, що спір, який виник між сторонами даної справи, є справою про звільнення з публічної служби, у зв`язку з чим адміністративний позов може бути поданий у місячний строк, відповідно до частиною п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу ГУ НП у м. Києві від 29.01.2016 №63 о/с, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 капітана поліції ОСОБА_1 , слідчого Святошинського управління поліції.

З вказаним наказом позивач ознайомився 01.03.2016, що не заперечується сторонами.

Разом з тим, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся 18.04.2020, про що свідчить відтиск штампу вхідної кореспонденції Окружного адміністративного суду міста Києва.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивачу було відомо про те, що його права та інтереси порушені наявністю оскаржуваного наказу ще з березня 2016 року, а до суду за захистом своїх прав, останній звернувся лише 18.04.2017, тобто з пропуском строку, встановленого абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України. При цьому, поважних причин пропуску такого строку позивачем не наведено та судом не встановлено.

Поряд з цим, суд вважає безпідставними посилання позивача, як поважність пропуску процесуального строку на те, що він неодноразово звертався із заявами до роботодавця та не маючи коштів він не міг здійснити телефонні дзвінки та відвідати Головне управління, оскільки, маючи стаж служби в поліції 14 років, останній мав розуміти порядок отримання документів та наслідки пропуску строку.

З огляду на викладене, суд прийшов до переконання, що вагомих підстав пропуску строку звернення до суду позивачем не зазначено, доказів на їх підтвердження не надано, відтак позовні вимоги пред`явлені позивачем з порушенням місячного строку звернення до суду.

Разом з тим, суд зауважує, законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини Устименко проти України (№ 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain № 11681/85).

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

В свою чергу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання відповідача-1 та залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 123, 248, 256, 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання Головного управління Національної поліції у м. Києві про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

3. Копію ухвали направити/вручити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими статтями 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій