Справа № 160/16627/20
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
14.12.2020р. ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) календарних років служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 р. відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для подання письмового відзиву на позовну заяву та всіх документів, що підтверджують заперечення проти позову.
11.01.2021р.на виконання вимог ухвали суду від 17.12.2020 р. відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити та зазначив, що відсутні підстави для нарахування та виплати грошової допомоги при звільнені у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби, оскільки позивач звільнився із служби повторно, одноразова грошова допомога була виплачена за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, з урахуванням того, що позивач не входить до осіб, що при попередньому звільнені набули право на отримання такої допомоги.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 Збройних сил України від 20.11.2009 р. №273 позивача було зараховано до списків даної частини для проходження строкової військової служби. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 Збройних сил України від 26.10.2010 р. № 280 позивача було звільнено у запас Збройних сил України на підставі наказу МОУ № 480 від 13.09.2010р. В період з 11.04.2011 р. по 06.11.2017 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України. Відповідно до наказу УМВС від 11.04.2011 р. №32 о/с позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України. Наказом ГУМВС від 06.11.2015 р. №485 о/с позивача було звільнено із органів внутрішніх справ. Відповідно до наказу ГУНП від 07.11.2015р. № 1 о/с позивач був прийнятий на службу в Національну поліцію України. Згідно з наказом ГУНП від 06.11.2017 №336 о/с позивача було звільнено із служби в поліції. З 10.11.2017 р. позивач прийнятий на військову службу за контрактом строком на 3 роки.
Так, відповідно до наказу командира частини (по стройовій частині) від 10.11.2017 р. №314 позивача було зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення (особовий номер позивача НОМЕР_3 ), який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 10.11.2017 р. №92 о/с прийнятий із запасу на військову службу за контрактом строком на три роки з 10.11.2017 р. та призначений на посаду стрільця 2-го відділення 1-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону (ВОС 100915П). Згідно з даним наказуом позивач вважався таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою 10 листопада 2017 р., та позивачу було встановлено посадовий оклад у розмірі 530 грн. за 2 тарифним розрядом.
За період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії позивач призначався на наступні посади, а саме: стрілець 2-го відділення 1-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону; помічник гранатометника 1-го відділення 2-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону; стрілець 2-го відділення 1-го патрульного взводу 3-ї патрульної роти 2-го патрульнoгo батальйону.
Згідно з наказом командира частини (по стройовій частині) від 16.11.2020р. №283 з позивачем, було припинено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільненого відповідно до підпункту „а пункту 2 частини п`ятої (у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби - у строки, визначені Указом Президента України) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України по особовому складу від 16 листопада 2020 року №56 о/с у запас, у зв`язку з закінченням строку військової служби за контрактом, 16 листопада 2020 року та направити його на військовий облік із зарахуванням згідно статті 26-2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказу командувача Національної гвардії України від 27.12.2016 року № 902 на службу у військовому оперативному резерві першої черги командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Кам`янського РТЦК та СП Дніпропетровської області.
Так, згідно з наданої Головним управлінням НП в Дніпропетровській області відповіді від 26.11.2020 р. №21/Г-35 на запит позивача від 23.11.2020р. зазначено, що відповідно до статті 9 «Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби» Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується у разі звільнення зі служби, у зв`язку із п.7 ч.іст.77 ЗУ НП (за власним бажанням) за наявності вислуги 10 років і більше. Наказом від 30.11.2015 р. №24 о/с станом на 07.11.2015 р. позивачу встановлена календарна вислуга років 05 років 06 місяців 03 дні. Відповідно на день звільнення 06.11.2017 р. календарна вислуга років складала 07 рік 06 місяців 02 дні. Таким чином, з огляду на зазначене підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не має.
Позивач не погоджується із сумою проведеного відповідачем розрахунком одноразової грошової допомоги при звільненні, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
Згідно з ст.1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.2 ст. 15 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Аналогічна правова норма міститься в пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393).
Так, за змістом правових статті 15 Закону N 2011-XII та пункту 10 Порядку N 393 законодавець розмежовує визначення самого права військовослужбовця, крім військовослужбовців строкової військової служби, на таку одноразову грошову допомогу при звільненні та визначення розміру такої допомоги.
В розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги за наявності вислуги 10 років і більше. При цьому, суд зазначає, що законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду вислуги (календарної, пільгової, тощо).
Більш того, законодавець не надає визначень ні календарної вислуги років, ні пільгової вислуги років. Правовими нормами Порядку № 393 та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, з військової служби за закінченням контракту такі військовослужбовці мають права на спірну одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах). Разом з тим, розмір такої одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби.
Отже, позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням строку контракту за наявності вислуги років в календарному обчисленні - 10 років 06 місяців 12 днів, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 статті 15 Закону № 2011-XII. Розмір такої допомоги визначається у вигляді 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні 10 повних календарних років служби позивача.
Суд враховує, що відповідно до п. п. 1, 2 розділу ХХХІІ Інструкції №200, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».
У разі першого звільнення цих осіб з військової служби до вислуги років для виплати їм одноразової грошової допомоги зараховується також період строкової військової служби.
Тобто, в Інструкції № 200 допущено власне трактування положень статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Порядку N 393.
Суд зазначає, що в силу вимог ст.7 КАС України, правові норми Інструкції № 200 не мають вищої юридичної сили у відношенні до Закону № 2011-XII та Порядку № 393, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконаннярішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477 - IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з позицією Європейського суду у справі YvonnevanDuyn v. Home Office (Case 41/74 vanDuyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що доводи представника відповідача стосовно того, що в даному випадку відсутні підстави для нарахування та виплати грошової допомоги при звільнені у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби, оскільки позивач звільнився із служби повторно, одноразова грошова допомога була виплачена за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, з урахуванням того, що позивач не входить до осіб, що при попередньому звільнені набули право на отримання такої допомоги спростовуються тим, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням строку контракту за наявності вислуги років 10 років 06 місяців 12днів, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII. Розмір такої допомоги визначається у вигляді 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні 10 повних календарних років служби, з урахуванням виплаченої суми допомоги.
У зв`язку з чим, суд доходить висновку про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) календарних років служби.
Для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Наведена правова позиція вже була викладена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018р. у справі №806/2104/17.
За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) календарних років служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв