Справа № 420/9171/20
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/9171/20
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТУ ДСА України в Одеській області, третя особа: ГУ ДКСУ в Одеській області, ДСА України, в якому просив:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Суворовського районного суду м.Одеса ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. із застуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно ч.3 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020р.» із змінами та доповненнями, внесеними ЗУ №553-ІХ від 13 квітня 2020р.;

- зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Суворовського районного суду м.Одеса ОСОБА_1 на підставі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. у розмірі 158574грн. 65 коп..

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 18.04.2020р. відповідачем з заробітної плати утримувалась частина заробітної плати, а саме: у квітні 2020р. утримана сума у розмірі 24 047,62грн., у травні 2020р. утримана сума у розмірі 49 835,53грн., у червні 2020р. утримана сума у розмірі 43 523,02грн., у липні 2020р. утримана сума у розмірі 41 168,48грн..

Отже, за період з 18.04.2020р. по 31.07.2020р. позивачу не була виплачена заробітна плата у розмірі 158 574,65грн. згідно довідки ТУ ДСА в Одеській області від 9.09.2020р. за №5-244/20вих..

Такі дії суб`єкта владних повноважень, на думку позивача, порушують його право на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», згідно якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Суворовського районного суду м.Одеса ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. із застуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно ч.3 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними ЗУ №553-ІХ від 13 квітня 2020р.

Зобов`язано ТУ ДСА України в Одеській області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Суворовського районного суду м.Одеса ОСОБА_1 на підставі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. у розмірі 158574грн. 65 коп..

Допущено негайне виконання рішення суду в частині нарахування та сплати Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області ОСОБА_1 суддівської винагороди за один місяць.

В апеляційній скарзі Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні рішення суду в частині абз.3 резолютивної частини, виклавши дану частину рішення в певній редакції, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу на підставі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р..

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, допустив у резолютивній частині оскаржуваного рішення певні неточності, у зв`язку з чим резолютивна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що Указом Президента від 13.05.2004р. ОСОБА_1 призначений на посаду судді Суворовського районного суду м.Одеси. Постановою Верховної Ради України від 15.04.2010р. обраний на посаду судді, зазначеного суду, безстроково.

12 березня 2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. за №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12 березня 2020р. на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Водночас, 13 квітня 2020р. Верховною Радою України прийнято Закон №553-ІХ (далі - Закон №553-ІХ), яким ЗУ «Про Державний бюджет України па 2020 рік» доповнено ст.29, а саме: «Установити, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р.. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2 цієї статті)».

Зазначений Закон №553-ІХ набрав чинності 18 квітня 2020р., після опублікування його у газеті Голос України від 17.04.2020р. за №68.

Таким чином, з 18.04.2020р., відповідачем з заробітної плати утримувалась частина заробітної плати, а саме: у квітні 2020р. утримана сума у розмірі 24 047,62грн., у травні 2020р. утримана сума у розмірі 49 835,53грн., у червні 2020р. утримана сума у розмірі 43 523,02грн., у липні 2020р. утримана сума у розмірі 41 168,48грн..

Отже за період з 18.04.2020р. по 31.07.2020р. позивачу не була виплачена заробітна плата у розмірі 158 574,65грн. згідно довідки ТУ ДСА в Одеській області за №5-244/20 вих. від 9.09.2020р.(а.с.10).

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся в суд із відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій ТУ ДСА в Одеській області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.2 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Так, ч.4 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Згідно з ч.5 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною 9 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12 березня 2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. за №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020р. на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

В подальшому, 18 квітня 2020р. набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. за №553-IX, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р..

При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, судова колегія зазначає, що ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020р. чинності Законом №553, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено ст.29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Так, ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020р. в справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999р. №6-рп/99, від 20 березня 2002р. №5-рп/2002, від 1 грудня 2004р. №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005р. №8-рп/2005, від 18 червня 2007р. №4-рп/2007, від 22 травня 2008р. №10-рп/2008, від 3 червня 2013р. №3-рп/2013, від 19 листопада 2013р. №10-рп/2013, від 8 червня 2016р. №4-рп/2016, від 4 грудня 2018р. №11 -р/2018, від 18 лютого 2020р. № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абз.3 п.2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999р. №6-рп/99, перше речення абз.6о п.п.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013р. №3-рп/2013, друге речення абз.6 п.п.3.2., абз.27, 33, 34 п.п.3.3 п.3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018р. №11-р/2018).

Разом з тим, відповідно до п.62 Висновку Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019р. за №969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу» через інші законодавчі акти.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що відповідач всупереч приписам ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» застосував до спірних правовідносин положення ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими ці відносини, як зазначалось вище, не регулюються, внаслідок чого безпідставно обмежував розмір суддівської винагороди позивача та в період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. виплачував останньому зазначену винагороду в обмеженому розмірі.

За таких обставин, набрання 18 квітня 2020р. чинності Законом №553 не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір винагороди судді за приписами ч.2 ст.130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18 квітня 2020р., так і в подальшому повинен був визначатися виключно за положеннями ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідач навіть після набрання чинності Законом №553 та доповненням ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» ст.29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.1-4 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Враховуючи те, що ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020р. про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» як і будь-якими іншими нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:

- ч.2 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);

- ст.130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.

Відтак, неможливо розглядати положення ЗУ №553-ІХ від 13 квітня 2020р. про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Надаючи оцінку доводам апелянта, які викладені в апеляційній скарзі відносно того, що з 18 квітня 2020р. відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», судова колегія вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- ч.1, 3 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019р. №294-ІХ зі змінами;

- абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ.

Таким чином, положення ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019р. №294-ІХ зі змінами, ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ, визнані неконституційними.

Доводи апелянта, що він не має правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, не звільняє його від обов`язку дотримуватись вимог ст.130 Конституції України, яка має вищу юридичну силу, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені таким Законом.

У відповідності до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.1 та ст.17 ЗУ від 23 лютого 2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплат не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У п.26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, судова колегія також критично оцінює доводи апелянта, що він не є належним відповідачем по справі, оскільки предметом даного спору є нарахування та виплата суддівської винагороди, а не її стягнення за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

У межах даної справи розрахунок та виплата суддівської винагороди позивача відноситься до компетенції ТУ ДСА України в Одеській області.

Враховуючи, вищенаведене, судова колегія дійшла висновку, що за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено з порушенням положень ст.130 Конституції України та ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» і це порушене право позивача підлягає поновленню, при цьому доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, допустив у резолютивній частині оскаржуваного рішення певні неточності, у зв`язку з чим резолютивна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні.

Зокрема, судом першої інстанції при визначенні ефективного способу захисту порушеного права позивача не було зазначено, що за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р., позивачу виплачувалась суддівська винагорода, проте в обмеженому обсязі, з огляду на що при зобов`язанні відповідача нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду підлягають врахуванню раніше виплачені суми щомісячного грошового забезпечення судді.

Відповідно до положень ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті та вірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, судова колегія вважає за необхідне змінити резолютивну частину оскаржуваного судового рішення, а саме в частині третього абзацу резолютивної частини виклавши його в такій редакції: Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Суворовського районного суду м.Одеса ОСОБА_1 на підставі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. у розмірі 158574грн. 65 коп., з урахуванням раніше виплачених сум.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державна судова адміністрації України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - в частині третього абзацу резолютивної частини змінити, виклавши його в такій редакції:

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Суворовського районного суду м.Одеса ОСОБА_1 на підставі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020р. по 31 липня 2020р. у розмірі 158574грн. 65 коп., з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв