Справа № 520/9091/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 р.Справа № 520/9091/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бабаєв А.І.) від 22.09.2020 року (повний текст складено 22.09.20 року) по справі №520/9091/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті сум індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 29.09.2017;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області провести нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 29.09.2017;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 вересня 2017 року по день ухвалення рішення по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті сум індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 29.09.2017. Також, внаслідок затримки розрахунку при звільненні позивач просить стягнути середню заробітну плату.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 29.09.2017 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області провести нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 29.09.2017 року із врахуванням наявності підстав визначених Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" № 1282-XII від 03.07.1991 року та Порядком проведення індексації грошових доходів населення затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині залишення без задоволення позовної вимоги щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2017 року по день ухвалення рішення по справі та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що оскільки судовим розглядом встановлено, що при звільненні зі служби відповідач не здійснив усіх належних позивачу виплат, а саме індексації грошового забезпечення, то питання про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні мало бути вирішено саме судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі. А тому, відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх необґрунтованість.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні.

Сторони по справі в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача надав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач з 07.11.2015 року проходив службу в Національній поліції України, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 634 о/с від 26.09.2017 року позивача звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 29.09.2017 року.

Враховуючи, що відповідачем за період з 07.11.2015 по 29.09.2017 не здійснювалось нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою від 04.06.2020 року, в якій просив провести її нарахування та виплату.

Листом №Г-214/119/05/29-2020 від 03.07.2020 року відповідач повідомив, що грошове забезпечення поліцейських за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 не підлягало індексації. Відповідно до постанови КМУ від 18.10.2017 №782 з метою проведення індексації грошового забезпечення поліцейських, внесено зміну до п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, доповнено абзац п`ятий такою категорією осіб як поліцейські, тому нарахування індексації проведено з 01.11.2017 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду. Також, внаслідок затримки розрахунку при звільненні просив стягнути середню заробітну плату.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача, яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 29.09.2017 року. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку провести нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 29.09.2017 року із врахуванням наявності підстав визначених Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" № 1282-XII від 03.07.1991 року та Порядком проведення індексації грошових доходів населення затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

З урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині задоволених позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки не оскаржується жодною із сторін.

Натомість, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку про їх передчасність.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями ч. 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В обґрунтування підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України, позивач посилається на факт непроведення з ним повного розрахунку при звільненні, а саме, ненарахування та невиплату індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 29.09.2017.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що положеннями статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

Тобто, саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку відповідача з позивачем.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року по справі № 308/10023/17, яка в силу вимог ч. 5 ст.242 КАС України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.

З огляду на викладене, колегія суддів застосовує, в даному випадку, правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 жовтня 2020 року по справі № 308/10023/17, оскільки вказана позиція викладена пізніше, аніж позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 31 травня 2018 року по справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі №823/2249/18,від 26 червня 2019 року по справі №826/15235/16, від 30.04.2020 року по справі №140/2006/19, на які посилається позивач в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим.

Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 року по справі №520/9091/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 03.03.2021 року