Справа № 640/13832/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Київській області від 12 червня 2020 року № 166 о/с в частині звільнення зі служби в поліції;

- поновити його на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області;

- постанову в частині поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допустити до негайного виконання;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Київській області від 12 червня 2020 року № 166 о/с "По особовому складу" щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання з 13 червня 2020 року на підставі п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області з 14 червня 2020 року.

- стягнуто з Головного управління Національної поліції у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного з 14 червня 2020 року по 11 листопада 2020 року в розмірі 82 136,45 грн.

- рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14 686,71 грн. допущено до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свої доводи обгрунтовує тим, що відповідачем виконано вимоги діючого законодавства шодо попередження позивача про наступне вивільнення та ознайомлення його з вакантними посадами, від заняття яких останній відмовився, що підтверджується відповідним актом. Вказує на те, що позивач повинен довести факт існування моральної шкоди, характер моральних страждань та розмір шкоди, які мають бути підтверджені відповідними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції вказує на те, що скорочення чисельності штату працівників відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання відділу не відбулося. Зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Київській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15 серпня 1997 по 06 листопада 2015, з 07 листопада 2015 продовжив проходження служби в Національній поліції, а 20 квітня 2017 призначений на посаду заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 21 березня 2019 року №146 о/с позивача звільнено зі служби в поліції.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року у справі № 320/3273/19 майора поліції ОСОБА_1 (0117621) поновлено на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУНП в Київській області з виплатою суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, вказане рішення суду виконано шляхом винесення наказу ГУНП в Київській області від 27 березня 2020 року № 94 о/с.

Разом з тим, наказом від 12 червня 2020 року № 166 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання, 13 червня 2020 року звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Вказаний наказ прийнято на підставі акта із попередженням щодо можливого вивільнення із займаної посади від 13 квітня 2020 року № 989/109/12 та акта пропонування вакантних посад від 04 травня 2020 року № 1161/109/12.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ГУНП в Київській області за період з 05 травня 2020 року по 12 червня 2020 року іншої пропозиції позивачу не пропонувало, доказів відсутності вакантних посад за вказаний період відповідно до кваліфікації позивача до суду не надано, тобто відповідач звільнив позивача з порушенням порядку установленого законом, а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов`язаний поновити його на попередній посаді.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня2015 року № 580-VIII(далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 580-VIII систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

За приписами ч. 1 ст. 58 Закону № 580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Відповідно до п. 5 ч. 10 ст. 62 Закону № 580-VIII поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 68 Закону №580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції, відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку зі зміною в організаційній структурі поліції, та відповідних структурних підрозділах Головного управління Національної поліції в Київській області (наказ Національної поліції України від 28 грудня 2019 року № 1350 "Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції") ОСОБА_1 направлено лист від 16 квітня 2020 року з попередженням про можливе вивільнення із займаної посади з 13 червня 2020 року згідно з п.1 ст.40 та ст.49-2 КЗпП України, ст. 68, 77 п.1 пп.4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів).

Разом з тим, суд першої інстанції вказав на те, що вказаний лист було направлено з повідомленням про вручення, при цьому до матеріалів справи не долучено зворотного повідомлення про фактичне отримання попередження про вивільнення позивачем.

При цьому, поза увагою суду першої інстанції залишився наявний в матеріалах справи акт від 13 квітня 2020 року № 989/109/12, відповідно до якого ОСОБА_1 13 квітня 2020 року близько 10 години 15 хвилин відмовився ознайомитися з попередженням про можливе вивільнення із займаної посади.

Таким чином, твердження суду першої інстанції про недотримання відповідачем вимог ч.1 ст.68 Закону України "Про Національну поліцію" в частині належного персонального письмового попередження про можливе звільнення за 2 місяці до видачі оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції не відповідає наявним в матеріалах справи доказам.

Щодо висновків суду першої інстанції про нездійснення відповідачем дій щодо пропонування позивачу рівнозначної посади, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, зокрема, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, наведеними нормами врегульовано процедуру призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду, а також порядок пропонування такої посади.

З огляду на відсутність в Законі України "Про Національну поліцію" спеціальних положень, які регулюють порядок пропонування поліцейському іншої вакантної посади, в даному випадку підлягають застосуванню загальні положення КЗпП України.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, попередження про можливе звільнення має бути оголошене одночасно із запропонуванням відповідних вакантних посад, оскільки лише у такий спосіб можливо забезпечити право особи щодо вільного вибору посади, прийняття рішення про подальше проходження служби в органах Національної поліції та дотримання встановленого ст. 68 ЗУ "Про національну поліцію" строку попередження.

З матеріалів справи встановлено, зокрема відповідями на адвокатські запити позивача, викладеними відповідачем у листах від 21 квітня 2020 року № 117аз/109/12 та від 23 квітня 2020 року № 137аз/109/01/23-2020 року, що відповідно до наказу Національної поліції України від 28 грудня 2019 року № 1350 "Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції", відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання не існує у зв`язку із його реорганізацією (зміною його назви) у відділ організаційного забезпечення місць тимчасового тримання осіб цього ж Головного управління, а також те, що з 25 березня 2020 року по 16 квітня 2020 року скорочення чисельності штату працівників відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання та відділу організаційного забезпечення місць тимчасового тримання осіб ГУНП в Київській області не відбулося.

Враховуючи такі обставини, позивач подавав рапорт від 15 квітня 2020 року про переведення його на посаду заступника начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб ГУ НП у Київській області.

Однак, листом від 06 травня 2020 року № 1192/109/12 управління кадрового забезпечення за дорученням керівництва ГУ ГП в Київській області розглянуло рапорт від 15 квітня 2020 року та повідомило, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва позивача поновлено на неіснуючих посаді та відділі, оскільки відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання не існує у зв`язку із його реорганізацією (зміною його назви) у відділ організаційного забезпечення місць тимчасового тримання осіб ГУНП в Київській області. А посада заступника начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб на даний час вже невакантна.

Згідно з акту від 04 травня 2020 року позивачу запропоновано три вакантні посади зі штату ГУНП в Київській області, а саме старший інспектор з особливих доручень відділу організаційної діяльності груп реагування УПД, старшого слідчого з особливо важливих справах організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУНП у Київській області та старшого інспектора з особливих доручень відділу конвойної служби УПД, від яких позивач відмовився.

Разом з тим, рапортом від 19 травня 2020 року позивач повідомив відповідача про те, що оскільки в період з 05 травня 2020 року по 18 травня 2020 року інших вакантних посад йому не було запропоновано, інформував про те, що із запропонованою посадою (04 травня 2020 року) старшого інспектора з особливих доручень відділу конвойної служби УПД ГУ НП у Київській області згоден.

Встановлені вище обставини подання позивачем рапорту від 19 травня 2020 року спростовує твердження апелянта про те, що в ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження виявлення бажання продовжувати службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області.

При цьому, листами від 29 травня 2020 року № 71аз/109/12 та від 04 червня 2020 року № 74аз/109/12 відповідач повідомив, що у період з 04 травня 2020 року по 22 травня 2020 року відсутні обліки щодо вакантних посад.

Листом від 11 червня 2020 року № Ш-571 позивача проінформовано, що оскільки останній відмовився від запропонованих вакантних посад 04 травня 2020 року, то юридичних підстав щодо повторного пропонування йому посад немає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

Аналізуючи положення вказаних нормативних актів судова колегія виходить з того, що Закон № 580-VIII є спеціальним у спірних правовідносинах і не містить визначення поняття "рівнозначна посада". Однак відповідно до положення частини першої статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до наказу Національної поліції України від 04 грудня 2015 № 142 "Про затвердження Переліку посад молодшого та середнього складу поліції і відповідних їм граничних спеціальних звань" займана посада позивача, з якої останнього було звільнено у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, є вищою за посади, які було запропоновано позивачеві, а отже не є рівнозначними та, як наслідок, однаковими за окладами, що відповідачем не спростовано.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем не надано доказів проведення порівняння кваліфікації та досягнень у службовій діяльності позивача із іншими поліцейськими, які були залишені на службі в поліції внаслідок або скорочення штатів, або переведені на рівнозначні посади, з метою встановлення переважного права на залишення на службі в поліції, що передбачено ч.5 ст.68 Закону України "Про Національну поліцію".

Крім того, при прийнятті попередження про звільнення ОСОБА_1 , відповідач не здійснив належних заходів щодо пропонування вакантних рівнозначних посад, чим також позбавив можливості з урахуванням часу вибору з більшої кількості вільних посад для подальшого проходження служби позивачем.

Також, як було встановлено раніше, позивач вказував на бажання продовжувати службу в органах поліції та надавав відповідачу вагому кількість як запитів з проханням надати відомості щодо всіх наявних посад, так і рапортів з проханням надати можливість для подальшого проходження служби.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) колегія суддів зазначила, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Натомість, ГУНП в Київській області за період з 05 травня 2020 року по 12 червня 2020 року іншої пропозиції позивачу не пропонувало, доказів відсутності вакантних посад за вказаний період відповідно до кваліфікації позивача до суду не надано.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача - ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання на підставі п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Головним управлінням Національної поліції в Київській області проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому спірний наказ від 12 червня 2020 року № 166 о/с підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до Закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 Право на працю.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що нормами Закону України "Про Національну поліцію" не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно положень ст. 7 КАС України застосовує до спірних правовідносин положення КЗпП України, якими вказані питання врегульовані.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України дає підстави зробити висновок, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов