Справа № 500/2442/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2442/20 пров. № А/857/15596/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року (головуючий суддя Баранюк А.З., м. Тернопіль) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не проведенні 21.07.2016 остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі Збройних Сил України; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2016 по день постановлення рішення у даній справі.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не проведення 21.07.2016 повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі Збройних Сил України; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належні виплати у сумі 4306,69 грн за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.07.2016 по 12.08.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що порядок проведення розрахунку при звільнені з військової служби регулюється Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністративної установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплати при звільнені, а також даний нормативний акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації за загальними підставами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, яка в силу положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватися судом під час прийняття рішення.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовується, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином, у позивача відсутні будь які підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

В постанові Верховного суду України від 17.02.2015 у справі №21- 8а15 зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню, якщо нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовано. Однак у законодавстві, яке регулює військову сферу питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено, але це не дає підстав застосовувати для врегулювання спірного питання норми трудового законодавства.

Так само, листом Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2010 року № 753/11/13-10 «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Порядок грошового забезпечення військовослужбовців та отримання ними компенсаційних виплат, визначається Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто спеціальним законом. При цьому, при несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення виплата середнього заробітку не передбачена.

Дана вимога є такою, що не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки позивач проходив службу у Збройних Силах України. Тому, правовідносини, які складуються при її проходженні, є публічно-правовими і відповідно на них не може розповсюджуватися дія ст. ст. 116-117 КЗпП України, на які посилається позивач, як на підставу задоволення своїх вимог в цій частині, а тому вони задоволенню не підлягають. До того ж середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

Відтак апелянт вважає, що враховуючи, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та його статус військовослужбовця, а не працівника Збройних Сил України - цивільної особи, з яким укладається трудовий договір, положення КЗпП України поширенню на спірні правовідносини не підлягають.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.07.2016 №156, позивач був виключений із списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення. При звільненні позивач не отримав грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік та індексацію грошового забезпечення в період з 28.06.2015 по 21.07.2016, у зв`язку з чим звертався до суду з позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.04.2020 у справі №500/341/20 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 липня 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 липня 2016 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 28.06.2015 по 21.07.2016. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 28.06.2015 по 21.07.2016, з урахуванням виплачених сум.

На виконання вищевказаного судового рішення по справі №500/2442/20 позивачу виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок 12.08.2020, про що свідчить виписка по рахунку.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду стосовно аналогічних спірних правовідносин, які виникли з відносин публічної служби (звільнення з публічної служби), викладені в постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 провадження № 11-1329апп18, що відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Також суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Розглядаючи спір, суд зазначив, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за спірний період можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з врахуванням принципу співмірності, до відповідача необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, та зобов`язати його виплатити позивачеві належну суму за час затримки розрахунку при звільненні, за період: з 22.07.2016 до моменту проведення повного розрахунку 12.08.2020, з врахуванням даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за спірний період.

Згідно вказаних даних, середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2016 рік становила 30,9 %, за 2017 рік становила 29,2 %, за 2018 становила 31,9%, за 2019 рік становила 34,4 % та з січень 2020 по серпень 2020 становила 36,7 %.

Згідно виписки по рахунку позивача, відповідач провів виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за спірний період у сумі 2640,53 грн.

Суд першої інстанції вважав, що позивач має право на нарахування та виплату йому належної суми у розмірі 4306,69 грн.

З урахуванням викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року по справі № 500/2442/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.О. Большакова

О.М. Гінда

повний текст складено 03.03.2021