Справа № 640/11597/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шульц Трейд" до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ТОВ "Шульц Трейд" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03 березня 2020 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом при розгляді справи не взято до уваги та не надано належної правової оцінки наявним беззаперечним доказам у справі і як наслідок не з`ясовано всіх обставин судової справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення адміністративного спору та надання правильної оцінки доказам. Зокрема, апелянт зазначив, що у зв`язку з відсутністю можливості провести інвентаризацію у присутності співробітника контролюючого органу дані бухгалтерських документів позивача про наявні товарно-матеріальні цінності підтвердити неможливо і, як наслідок, використання придбаного товару у господарській діяльності не підтверджується.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДПС у м.Києві було проведено планову документальну виїзну перевірку ТОВ "Шульц Трейд" з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за листопад 2019 року.

Результати перевірки оформлені Актом №161/26-15-05-04-01/39727902 від 11 лютого 2020 року, в якому зазначено, що позивачем порушено вимоги п.187.1 ст.187, п.198.5 ст.198, п.201.1 ст.201, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено бюджетне відшкодування ПДВ за листопад 2019 року на 1 191 553 грн.

03.03.2020 на підставі висновків Акта перевірки контролюючим органом було прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким Товариству зменшено задекларовану суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 1191553,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 297888,00 грн.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 13 травня 2020 року скаргу позивача на податкове повідомлення-рішення № від 03 березня 2020 року залишено без задоволення, а вказане податкове повідомлення-рішення без змін.

Позивач, вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (пункт 200.4 статті 200 ПК України).

За правилами пункту 200.5 статті 200 ПК України не мають права на отримання бюджетного відшкодування особи, які: були зареєстровані як платники цього податку менш ніж за 12 календарних місяців до місяця, за наслідками якого подається заява на бюджетне відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів); мали обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів).

З матеріалів справи вбачається, що Товариством у податковій декларації з ПДВ за листопад 2019 року (декларація від 20 грудня 2019 року №) до бюджетного відшкодування було включено сума з ПДВ по митних деклараціях з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року в розмірі 1191553,00 грн.

Вказана сума ПДВ, яка заявлена до відшкодування була сплачена Товариством при імпорті товарів та у відповідності до пункту 200.8 статті 200 і пункту 201.12 статті 201 Податкового кодексу України підтверджена митними деклараціями.

Сума відшкодування ПДВ не перевищувала обчислену згідно пункту 200-1.3 суму, на яку Товариство мало право зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем виконано встановлені підпунктом «б» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України умови для бюджетного відшкодування ПДВ, а саме Товариством фактично сплачено суми ПДВ як отримувачем товарів від свого постачальника, а також заявлена позивачем сума до бюджетного відшкодування не перевищує суму, обчислену згідно пункту 200-1.3 статті 200-1 Податкового кодексу України.

Під час перевірки контролюючим органом окрім податкової декларації з ПДВ Товариства разом з додатками, також перевірялись видані та отримані податкові накладні останнього, видаткові накладні, акти виконаних робіт, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), банківські виписки, платіжні доручення, оборотно-сальдові відомості, договори, контракти, а також митні декларації за відповідний період. Фактично єдиною підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення слугував висновок контролюючого органу про відсутність можливості провести інвентаризацію у присутності співробітника контролюючого органу, що призводить до неможливості підтвердити дані бухгалтерських документів позивача про наявні товарно-матеріальні цінності та використання придбаного товару у господарській діяльності.

Так судом встановлено, що в акті перевірки контролюючий орган встановив, що причиною виникнення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту у жовтні 2018 року та січні 2019 року було придбання товарно-матеріальних цінностей та їх вивезення у лютому та квітні 2019 року.

В ході проведення перевірки директору Товариства було вручено лист від 29 січня 2020 року №15772/10/26-15-05-04-01 з проханням надати інформацію щодо проведеної станом на 31 листопада 2019 року інвентаризації основних засобів та ТМЦ на підприємстві, а також з проханням повідомити відповідача про час та місце проведення інвентаризації в межах строків її проведення з метою присутності співробітника контролюючого органу під час інвентаризації.

Товариством на виконання вказаного листа було надано ГУ ДПС у м. Києві матеріали самостійно проведеної вибіркової інвентаризації залишків ТМЦ станом на 31 січня 2020 року, зокрема: засвідчену копію наказу Товариства від 15 січня 2018 року №1 «Про призначення інвентаризаційної комісії»; засвідчену копію наказу Товариства від 31 січня 2019 року «Про проведення вибіркової інвентаризації»; протокол від 31 січня 2020 року №1п-2020 засідання інвентаризаційної комісії; інвентаризаційний опис від 31 січня 2020 року №1.

Згідно даних інвентаризаційного опису від 31 січня 2020 року №1 у Товариства станом на 31 січня 2020 року обліковувались в наявності ТМЦ на суму 2393531,00 грн. Згідно даних оборотно-сальдової відомості по рахунку 2811 Товариства за період з 12 жовтня 2018 року по 30 січня 2020 року у Товариства станом на 30 січня 2020 року обліковувались в наявності ТМЦ по митних деклараціях, суми ПДВ, з яких заявлені до відшкодування на суму 2393531,00 грн.

Однак через те, що Товариство не повідомило ГУ ДПС у м. Києві про час та місце проведення інвентаризації, за відсутності можливості провести інвентаризацію у присутності співробітника контролюючого органу, в акті від 11 лютого 2020 року №161/26-15-05-04-01/39727902 вчинено запис про неможливість підтвердження даних бухгалтерського обліку Товариства про наявні ТМЦ та, відповідно, використання придбаного товару у господарській діяльності. Згідно листа ГУ ДПС у м. Києві від 29 січня 2020 року №15722/10/26-15-05-04-01 прохання відповідача провести Товариством інвентаризацію фактично наявних ТМЦ, основних фондів та інших активів у присутності співробітника ГУ ДПС у м. Києві, який здійснює перевірку, ґрунтувалось зокрема на положеннях підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України та пункту 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року №879, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 року за №1365/26142 (надалі - Положення).

Колегія суддів зазначає, що положення пп.20.1.19 п.20.1 ст.20, п.198.5 ст.198 ПК України вказують на те, що контролюючий орган наділений правом вимагати проведення інвентаризації під час здійснення ним відповідної перевірки саме з метою використання отриманих відомостей в межах цієї ж перевірки.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Організація та основні правила проведення інвентаризації врегульовано Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 879 від 02.09.2014.

Згідно з п.5 розділу І цього Положення інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються:

виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів;

установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку;

виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення;

виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання.

Пунктом 7 розділу І Положення передбачено, що проведення інвентаризації є обов`язковим, у тому числі на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. У цих випадках інвентаризація має розпочатися у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цих органів, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення № 879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства.

У разі проведення інвентаризації за судовим рішенням або на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації, посадові особи відповідного органу (за їх згодою) можуть бути присутні при проведенні інвентаризації.

Зі змісту наведеної норми Положення № 879 вбачається, що присутність посадових осіб органу, який оформив вимогу про проведення інвентаризації, не є обов`язковою.

Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 820/817/17.

Оскільки в даному випадку позивачем було виконано вимоги відповідача щодо проведення інвентаризації та надано контролюючому органу відповідні документи, складені за результатами її проведення, у контролюючого органу були відсутні підстави для висновку про непідтвердження наявних ТМЦ у Товариства та використання останніх у господарській діяльності.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірність прийнятого рішення, належні та допустимі докази апелянтом щодо обґрунтованості доводів апеляційної скарги не надано, внаслідок чого, висновок суду про обґрунтованість позовних вимог є правильним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03.03.2021 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І.В. Федотов

А.Ю. Коротких