Справа № 460/4714/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/4714/20 пров. № А/857/14482/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року (головуючий суддя Зозуля Д.П., м.Рівне) у справі № 460/4714/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2020 року позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність щодо не призначення йому пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити з 24.12.2019 пенсію зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позов обґрунтовує тим, що він є потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії та постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення. Вважає протиправною бездіяльність відповідача в частині не призначення з 24.12.2019 пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку, згідно із ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Наголошує, що ним подано всі необхідні документи для призначення вказаної пенсії. Зазначає, що така відмова є протиправною та незаконною, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року адміністративним позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не призначення ОСОБА_1 з 24.12.2019 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 24.12.2019 пенсію зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зарахувавши до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 03.07.1989 по 01.04.1993 у Київському СМУ "Спецелеватормельмонтаж".

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначається з урахуванням періодів проживання або роботи на території радіоактивного забруднення. Згідно з довідкою Великоцепцевицькою сільською радою від 20.12.2019 за № 3423, позивач проживав та був зареєстрований на території сільської ради, з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 26.11.1987 по даний час, територія якого відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Водночас, відомості про періоди роботи, зазначені у трудовій книжці, стверджують про те, що позивач працював у вказані періоди, не у зоні гарантованого добровільного відселення. Хоч дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, проте, враховуючи відсутність інших належних доказів, - відсутні підстави для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.313 цього Кодексу. Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є громадянином ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією паспорта громадянина України, та є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

Згідно із записів трудової книжки, позивач з 09.07.1986 по 09.11.1987 працював у Харківському управлінні механізації; з 07.12.1987 по 29.04.1988 - у Рівненському управлінні механізації будівництва "Ровноагробуд"; з 10.05.1988 по 01.11.1988 - в Хомутовському МСО об`єднання "Курскагропрострой"; з 03.07.1989 по 01.04.1993 у Київському СМУ "Спецелеватормельмонтаж".

Згідно з довідкою Великоцепцевицької сільської ради від 20.12.2019 за № 3423, позивач дійсно зареєстрований та проживає в селі Великі Цепцевичі, з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 26.11.1987 по даний час, територія якого відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Позивач 23.12.2019 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку, згідно із ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Однак, листом від 14.01.2020 № 23/02.5 позивача повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії. Вказано, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Згідно із записів трудової книжки, з 09.07.1986 по 09.11.1987 позивач працював у Харківському управлінні механізації; з 07.12.1987 по 29.04.1988 - у Рівненському управлінні механізації будівництва "Ровноагробуд"; з 10.05.1988 по 01.11.1988 - в Хомутовському МСО об`єднання "Курскагропрострой"; з 03.07.1989 по 01.04.1993 у Київському СМУ "Спецелеватормельмонтаж". Хоч дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, проте, враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання позивача на територіях забруднення, в тому числі довідок органів місцевого самоврядування, - відсутні підстави для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Також вказано, що страховий стаж позивача становить 14 років 9 місяців 5 днів, тоді як Законом № 1058 визначено, що для призначення пенсії потрібно не менше 15 років страхового стажу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У ч.1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003, який набрав чинності 01.01.2004 (Закон України №1058-ІV від 09.03.2003) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 13 Перехідних положень Закону України №1058-ІV від 09.03.2003 передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Тобто, вказаними нормами надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом України №1058-ІV від 09.03.2003 або спеціальним Законом України №796-XII від 28.02.1991.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 (Закон України №796-XII від 28.02.1991).

Згідно із ст.55 Закону України №796-XII від 28.02.1991, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" , за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 ч.1 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Колегія суддів зазначає, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії, станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, на підставі ч. 2 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року. При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а, та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с. Великі Цепцевичі Володимирецького району Рівненської області, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Водночас, відомості про періоди роботи, зазначені у трудовій книжці, стверджують про те, що позивач працював у вказані періоди, не у зоні гарантованого добровільного відселення.

Колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення. Разом з тим, не погоджується з твердженнями пенсійного органу про те, що у позивача відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій), що є підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, із застосуванням норм статті 55 Закону, оскільки довідкою Великоцепцевицької сільської ради від 20.12.2019 за № 3423, стверджено, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає в селі Великі Цепцевичі, з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 26.11.1987 по даний час, територія якого відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, та є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, на підтвердження чого долучено копію посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 10.01.1994.

Крім того, підпунктом 5 п. 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (Порядок) зазначено, документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Апелянт зазначає, що страховий стаж позивача становить 14 років 9 місяців 5 днів, а тому немає підстав для призначення пенсії, відповідно до Закону № 1058, оскільки для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку необхідно не менше 15 років страхового стажу. Щодо цього суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пунктів 1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п.3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Листом від 09.04.2020 № 03.1-19/1091-20 Головного управління статистики у м. Києві позивачу повідомлено, що можливим правонаступником даного підприємства є ПРАТ "Будівничий" ().

Так, на підтвердження періоду роботи з 03.07.1989 по 01.04.1993, позивачем надано довідку від 28.05.2020 № 2 "Про підтвердження трудового стажу", в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно працював у Київському ББМУ "Укрхліббуд" з 03.07.1989 по 01.04.1993.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області безпідставно не зарахувало до стажу ОСОБА_1 , спірний період роботи, відповідно до записів трудової книжки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 460/4714/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 04 березня 2021 року.