Справа № 620/3611/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3611/20 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Лащевської Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати рішення відповідача про відмову йому в призначенні пенсії за віком згідно частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» протиправним та скасувати;

- зобов`язати відповідача призначити йому виплату пенсії за віком згідно частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме: з 11.01.2020.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач має право на отримання пенсії за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачу виповнилось 60 років, а загальний стаж роботи складає понад 28 років.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, оформлене листом від 12.06.2020 №2500-0346-8/21130, про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 11 січня 2020 року.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно наданих позивачем до пенсійного органу документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 24 роки 2 місяці 10 днів, що є менше ніж визначено частиною першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, відповідач наголошує на тому, що територіальний орган Пенсійного фонду України зараховує відповідні періоди до страхового стажу на підставі реєстру застрахованих осіб, якщо в ньому є необхідні для обчислення страхового стажу відомості щодо сплати страхових внесків.

Відтак, немає жодних підстав для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відзиві за апеляційну скаргу позивач зазначив, що відповідачем було протиправно не зараховано до страхового стражу спірні періоди, зокрема з 05.04.1991 по 23.06.1993, з 06.07.1993 по 15.04.1996, та з 02.03.2015 по 18.10.2015.

Крім того, позивачем до суду були надані належні докази на підтвердження страхового стражу у періоди, які не зараховані пенсійним органом.

01 березня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про понесення справи на інший час у зв`язку з за йнятістю як адвокатом у інших судових справах.

Інші будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2020 по досягненню 60 років ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду україни в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 12.06.2020 за №2500-0346-8/21130 ГУ ПФУ в Чернігівській області відмовило позивачу у призначенні пенсії відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з тим, що у ОСОБА_1 недостатньо загального страхового стажу.

При цьому, відповідачем повідомлено, що періоди роботи позивача з 05.04.1991 по 23.06.1993 та з 06.07.1993 по 15.09.1994 не зараховані до стажу, оскільки записи трудової книжки №15 та №17 про звільнення з роботи засвідчені печатками підприємств, які не відповідають найменуванню організацій, куди здійснювався прийом на роботу.

Також не зараховано період отримання ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 02.03.2015 по 18.10.2015, оскільки дані про її отримання позивачем протягом вказаного періоду відсутні в центрі обробки даних Пенсійного фонду України.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки що відповідачем неправомірно не зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача з 05.04.1991 по 23.06.1993 та з 06.07.1993 по 15.09.1994, так як записами у трудовій книжці та показами свідків, підтверджено спірні періоди роботи ОСОБА_1 , а період отримання допомоги по безробіттю позивача з 02.03.2015 по 18.10.2015 до 01.01.2010, засвідчується Індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5), тому відповідачем було протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

За приписами частини першої ст.9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої ст. 26 Закону № 1058-IV, починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Згідно з вимогами частини першої ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

У свою чергу, п. 1 частини першої вказаної статті Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

При цьому, згідно з частиною другою статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Так, статтею 62 вказаного Закону передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Зазначеним нормам відповідає п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, законодавець чітко визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено і Порядком № 637.

У апеляційній скарзі відповідач наголошує, що період роботи позивача з 05.04.1991 по 23.06.1993 та з 06.07.1993 по 15.09.1994 не зараховані до стажу, оскільки записи трудової книжки №15 та №17 про звільнення з роботи засвідчені печатками підприємств, які не відповідають найменуванню організацій, куди здійснювався прийом на роботу.

Також не зараховано період отримання ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 02.03.2015 по 18.10.2015, оскільки дані про її отримання позивачем протягом вказаного періоду відсутні в центрі обробки даних Пенсійного фонду України.

Так, Порядок ведення трудових книжок встановлений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п. 2.2 Інструкції № 58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до абз. 8 п. 2.14 Інструкції № 58 переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, які прийняття на роботу.

Разом із тим, згідно з п. 1.5 Інструкції № 58 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

У свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постановах Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 та від 09.08.2019 у справі №654/890/17.

Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові №687/975/17 від 21.02.2018 зазначив, що на особу не може перекладались тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових мовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З матеріалів справи вбачається, що згідно записів №14 та №15 у трудовій книжці позивача, у період з 05.04.1991 по 23.06.1993 ОСОБА_1 працював у будівельно-монтажному управлінні зв`язку «Свемон».

Для підтвердження вказаного факту позивач звертався із відповідним запитом до трудового архіву архівного відділу Чернігівської міської ради, однак відповідно до листа від 09.06.2020 №881/17.1-12 документи з кадрових питань від вказаного управління на зберігання не надходили (а.с. 26).

При цьому, згідно пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Так, судом першої інстанції були викликані та допитані у якості свідків громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які, перебуваючи під присягою, підтвердили, що протягом спірного періоду разом із ОСОБА_1 працювали на будівельно-монтажному управлінні зв`язку «Свемон», та факт зайняття позивачем посади, зазначеної у трудовій книжці та виконання ним службових обов`язків в управлінні.

У свою чергу, копією трудової книжки свідка ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 підтверджується, що він працював разом з позивачем у будівельно-монтажному управлінні зв`язку «Свемон» та займав посаду бухгалтера.

Також у трудовій книжці є запис №6, зроблений інспектором відділу кадрів Тайкало Н.І., про ліквідацію управління за грудень 1992 року.

Відповідно до запису №7, у січні 1993 року ОСОБА_3 продовжив роботу на посаді бухгалтера уже в новоутвореному Чернігівському дочірньому підприємстві акціонерного товариства «Свемон».

При цьому, свідок ОСОБА_2 у період з 1991 по 1993 роки займала посаду інспектора по кадрам у будівельно-монтажному управлінні зв`язку «Свемон» та здійснювала заповнення трудових книжок, у тому числі і трудової книжки ОСОБА_1 .

Разом з тим, судом першої інстанції з пояснень свідка ОСОБА_2 встановлено, що нею було допущено помилку у заповненні трудової книжки позивача, а саме: в грудні 1992 року було проведено ліквідацію управління, однак відповідний запис нею за невідомих причин внесений не був.

Крім того, позивач з 06.07.1993 по 15.09.1994 працював в Акціонерній будівельній компанії «Цивільжитлобуд», що підтверджено записами №16 та №17 у трудовій книжці серії НОМЕР_2 .

У відповідності до архівної довідки виконавчого комітету Славутицької міської ради від 10.06.2020 №05-04/162 позивач значиться у документах архівного фонду Акціонерної будівельної компанії «Цивільжитлобуд» як звільнений з 15.09.1994 (наказ від 26.09.1994 №34-к), однак підтвердити факт прийому на роботу не має можливості у зв`язку з тим, що наказ від 07.08.1993 №41-к в документах архівного фонду відсутній.

Разом з тим, архівною довідкою виконавчого комітету Славутицької міської ради від 10.06.2020 №05-05/163 підтверджуються зміни назв Акціонерної будівельної компанії «Цивільжитлобуд».

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що записами у трудовій книжці, архівними довідками та показами свідків підтверджується факт роботи позивача у період з 05.04.1991 по 23.06.1993 у будівельно-монтажному управлінні зв`язку «Свемон» та з 06.07.1993 по 15.09.1994 в Акціонерній будівельній компанії «Цивільжитлобуд», що свідчить про необхідність зарахування таких періодів до загального страхового стажу ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції вірно звернуто увагу на постанову правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1).

Згідно із пунктом 4.2 вказаного Порядку, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Таким чином, наведеними нормами права передбачено право пенсійного органу на перевірку наданих пенсіонером документів для їх підтвердження.

Однак, суду не надано належних і допустимих доказів того, що пенсійний фонд звертався до підприємств, у яких працював позивач або до архівної установи для підтвердження відомостей щодо спірних періодів роботи ОСОБА_1 .

У даному випадку, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року у справі №175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі №242/65/17, від 27 лютого 2019 року у справі №423/3544/16-а та від 11 липня 2019 року у справі №242/1484/17 та від 31 березня 2020 року у справі №446/656/17.

Щодо зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду з 02.03.2015 по 18.10.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно записів №43 та №44 в період з 02.03.2015 по 18.10.2015 ОСОБА_1 перебував на обліку в Чернігівському районному центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, що підтверджується довідкою Чернігівською районною філією Чернігівського обласного центру зайнятості №12 від 24.01.2020 (а.с. 25).

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), період, протягом якого ОСОБА_1 отримував допомогу по безробіттю, включений до його страхового стажу (а.с. 73-74).

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку №22-1, період отримання допомоги по безробіттю підтверджується до 01 січня 2010 року на підставі записів у трудовій книжці, а починаючи з 01 січня 2010 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі на відсутність даних про отримання позивачем допомоги по безробіттю за період з 02.03.2015 по 18.10.2015 в центрі обробки даних Пенсійного фонду України є безпідставними, оскільки ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції ГУ ПФУ в Чернігівській області не надано належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмовляючи позивачу у зарахуванні до його загального страхового стажу періоду з 02.03.2015 по 18.10.2015, коли ОСОБА_1 отримував допомогу по безробіттю, відповідач діяв протиправно.

Отже, враховуючи вищевикладене, наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук