Справа № 620/2213/20
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2213/20 Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України № 130-о від 02.06.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області з 03.06.2020;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по день його поновлення на роботі;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі за період з 12.03.2020 по 03.06.2020, та суму середнього заробітку за час затримки її виплати;

- визнати протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 22 травня 2019 року № 61 "Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби" в частині, вакантної посади заступника начальника головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, до функціональних обов`язків якого належить організація, координація та контроль за роботою управління обслуговування громадян, управління адміністративного забезпечення та відділу організаційно-інформаційної роботи;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області внести зміни до свого штатного розпису, включивши до його складу посаду ОСОБА_1 : "Начальник Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити записи в трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно поновлення його на посаді.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати за період з 12.03.2020 по 18.11.2020 у сумі 70 497,50 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення у відповідній частині, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, заперечив проти апеляційної скарги відповідача, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, підтримав свою апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання постанови Верховного Суду від 27.02.2020 Пенсійним фондом України прийнято наказ від 05 березня 2020 року № 44-о "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ".

Як зазначає, позивач з 12.03.2020 він фактично приступив до роботи на посаді начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

19.03.2020 позивача під підпис ознайомлено з Попередженням про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Наказом Пенсійного фонду України № 130-о від 02.06.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача звільнено. З даним наказом позивача під підпис ознайомлено 03.06.2020.

Так, предметом спору у даній справі є зокрема звільнення позивача 03.06.2020 відповідно до наказу Пенсійного фонду України від 02.06.2020 №130-0.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (частина третя статті 87 зазначеного Закону).

Частиною третьою статті 36 КЗпП України передбачено, що при реорганізації підприємства, установи, організації припинення трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу можливе лише у випадку скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначено у статті 492 КЗпП України, за правилами якої працівники персонально попереджаються про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що розглядаючи спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулює вивільнення працівника, які є докази про те, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Тобто, однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Позивач вказує, що він із оскаржуваним наказом ознайомився 12.03.2020 і саме з вказаної дати фактично приступив до роботи на посаді начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

Однак, як встановлено судом позивач не приступав до виконання своїх посадових обов`язків після поновлення на посаді, а тільки перебував на робочому місці та не виконував будь-яких функцій.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області позивачу були запропоновані наявні вакантні посади в Головному управлінні, з переліком яких позивач ознайомлений 13.04.2020.

Посади, щодо яких суб`єктом призначення був Пенсійний фонд України відсутні у Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, а тому останній не мав можливості їх запропонувати позивачу.

Протягом періоду з 13.04.2020 по 02.06.2020 від позивача згода на будь-яку із запропонованих Головним управлінням вакантних посад не надходила.

Таким чином, враховуючи те, що посада начальника Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області скоротилась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України", позивач не надав згоду на переведення на будь-яку із запропонованих йому вакантних посад, наказ від 02.06.2020 № 130-0 ''Про звільнення ОСОБА_1 '' Пенсійний фонд України є правомірним, а підстави для його скасування відсутні.

Крім цього, відсутні підстави для скасування наказу Пенсійного фонду України від 22 травня 2019 року № 61 "Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби" в частині, вакантної посади заступника начальника головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, оскільки його дія, як акту індивідуальної дії, вже вичерпана фактом проведення конкурсу.

Вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області внести зміни до свого штатного розпису, включивши до його складу посаду ОСОБА_1 : "Начальник Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України" та зобов`язати здійснити записи в трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно поновлення його на посаді задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області середньоденна заробітна плата позивача становить 407,50 грн. (т.2, а.с.37).

Таким чином, на користь позивач підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі з 12.03.2020 по 03.06.2020 та середній заробіток за час затримки її виплати з 04.06.2020 по 18.11.2020 у загальному розмірі 70 497,50 грн. (173 дні * 407,50 грн - середньоденний заробіток).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Г.В.Земляна

суддя В.В.Файдюк