Справа № 826/17689/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року м. Київ № 826/17689/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Васильєвої Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз"

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № та індивідуального акту
за участі представників сторін:

від позивача - Павліченко Людмили Михайлівни

від відповідача -не з`явився, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68) з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11, ), в якому просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 16 жовтня 2018 року Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, відповідно до якого збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення (19010100) на суму 6 316 517,24 грн., в тому числі (сума грошового зобов`язання 5 053 213,79 (п`ять мільйонів п`ятдесят три тисячі двісті тринадцять) гривень 79 копійок та штрафних санкцій в сумі 1 263 303,45 (один мільйон двісті шістдесят три тисячі триста три) гривні 45 копійок.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що під час перевірки не було належним чином дотримано вимог Податкового кодексу України, що призвело до завищення нарахувань, оскільки при нарахуванні екологічного податку відповідачем не вказано переліку стаціонарних джерел забруднення, не зазначено які об`єми фактичних викидів здійснювались по кожному з них, та по яких структурних підрозділах Публічного акціонерного товариства «Чернігівгаз» проведено розрахунок.

Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року справу прийнято до свого провадження суддею Вєкуа Н.Г.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що в силу вимог наказу Міністерства екології та природних ресурсів України №104 від 14.03.2002 "Про затвердження переліку речовин, які входять до "твердих речовин" та "вуглеводнів" і за викиди яких справляється збір" метан, як одна з основних складових природного газу, є речовиною, яка входить до "вуглеводнів" і за викиди яких справляється екологічний податок, за ставками, визначеними статтею 243 Податкового кодексу України. В зв`язку із чим, за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки позивача було встановлено заниження екологічного податку.

В судовому засіданні 24.02.2021 року проголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 24 липня 2018 року по 18 вересня 2018 року Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі направлень від 24 липня 2018 року №711, №712, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, пункту 82.2 статті 82 Податкового кодексу України проведена документальна позапланова виїзна перевірка Публічного акціонерного товариства «Чернігівгаз» з питання повноти нарахування та сплати екологічного податку за викиди забруднюючих речовин, в частині використання газу на виробничо-технологічні втрати та витрати за період з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2017 року, за результатами якої складено відповідний акт від 25 вересня 2018 року №2817/28-10-42-03/03358104.

Перевіркою встановлено порушення Публічним акціонерним товариством «Чернігівгаз»:

- пункту 240.1 статті 240, підпункту 242.1.1 пункту 242.1 статті 242, пункту 249.1, пункту 249.2, пункту 249.3 статті 249 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено екологічний податок на загальну суму 7 179 184,42 грн., у тому числі по періодах: 3 квартал 2014 року - 78 024,87 грн. (підпадає під визначення статті 102 Податкового кодексу України), 4 квартал 2014 року - 1 066 808,53 грн.; 1 квартал 2015 року - 724 588,93 грн.; 2 квартал 2015 року - 256 548,30 грн.; 3 квартал 2015 року - 342 040,55 грн.; 4 квартал 2015 року - 1 159 257,16 грн.; 1 квартал 2016 року - 450 198,10 грн., 2 квартал 2016 року - 307 393,12 грн., 3 квартал 2016 року - 224 611,78 грн., 4 квартал 2016 року - 1 083 362,13 грн.; 1 квартал 2017 року - 941 971,82 грн., 2 квартал 2017 року - 226 462,31 грн., 3 квартал 2017 року - 317 916,82 грн.;

Перевіркою встановлено, що за період з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Чернігівгаз» задекларовано екологічного податку за викиди стаціонарними джерелами забруднення на загальну суму 115 562,08 грн. При цьому, позивач є платником екологічного податку на викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин, в тому числі вуглеводнів та нараховує екологічний податок згідно пункту 240.1 статті 240 Податкового кодексу України.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки, 01.10.2018 року позивачем були подані заперечення на акт позапланової перевірки, за результатами розгляду яких 11.10.2018 року Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України надав відповідь, якою результати проведеної перевірки залишено без змін, а заперечення позивача - без задоволення.

На підставі вказаних висновків акту перевірки, Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби прийняв податкове повідомлення-рішення від 16 жовтня 2018 року №, на підставі якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення» у розмірі 6 316 517,24 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями у розмірі 5 053 213,79 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1 263 303,45 грн.

Незгода позивача із прийнятим податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Згідно пункту 3.1 статті 3 ПК України, податкове законодавство України складається з Конституції України, цього Кодексу, Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України, чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування, нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються Законом України від 16.10.1992 року № 2707-ХП «Про охорону атмосферного повітря», Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими нормативно-правовими актами

Державний контроль у галузі охорони атмосферного повітря здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, а також іншими органами виконавчої влади (ст. 28 Закону України від 16.10.1992 року №2707-ХІІ «Про охорону атмосферного повітря»).

Порядок здійснення державного контролю у галузі охорони атмосферного повітря визначається відповідно до закону.

Згідно ст. 31 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», державному обліку в галузі охорони атмосферного повітря підлягають: об`єкти, які справляють або можуть справити шкідливий вплив на здоров`я людей та на стан атмосферного повітря; види та обсяги забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря; види і ступені впливу фізичних та біологічних факторів на стан атмосферного повітря.

Державний облік у галузі охорони атмосферного повітря здійснюється за єдиною системою у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 31 Закону України №2707 Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову від 13 грудня 2001 №1655 «Про затвердження Порядку ведення державного обліку в галузі охорони атмосферного повітря». Цей Порядок визначає єдину систему ведення в галузі охорони атмосферного повітря державного обліку об`єктів (підприємств, установ, організацій та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності), які справляють або можуть справити шкідливий вплив на здоров`я людей і на стан атмосферного повітря, видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, видів і ступенів впливу на його стан фізичних та біологічних факторів.

Частиною 3 вищенаведеного Порядку встановлено, що державний облік включає: взяття на облік об`єктів, які справляють шкідливий вплив; ведення на об`єктах первинного обліку стаціонарних джерел, які справляють шкідливий вплив; складення державної статистичної звітності в галузі охорони атмосферного повітря стаціонарними та пересувними джерелами, які справляють шкідливий вплив; проведення інвентаризації викидів та обсягів забруднюючих речовин на зазначених об`єктах.

Взяття на державний облік об`єктів, які справляють шкідливий вплив, здійснює Мінприроди за критеріями, встановленими цим Міністерством за погодженням з Держстатом.

В доповнення до Постанови №1655 затверджено Наказ Державного комітету статистики України від 20 жовтня 2008 року №396 Про затвердження Інструкції щодо заповнення форм державних статистичних спостережень про охорону атмосферного повітря №2-ТП (повітря) "Звіт про охорону атмосферного повітря" (річна) та №2-ТП (повітря) "Звіт про охорону атмосферного повітря" (квартальна), яка встановлює порядок заповнення форм державних статистичних спостережень про охорону атмосферного повітря.

У статистичній звітності відображається кількість забруднювальних речовин, які викинуто в атмосферне повітря окремо за речовинами та групами речовин.

Згідно пп. 14.1.57 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, екологічний податок - загальнодержавний обов`язковий платіж, що справляється з фактичних обсягів викидів у атмосферне повітря, скидів у водні об`єкти забруднюючих речовин, розміщення відходів, фактичного обсягу радіоактивних відходів, що тимчасово зберігаються їх виробниками, фактичного обсягу утворених радіоактивних відходів та з фактичного обсягу радіоактивних відходів, накопичених до 1 квітня 2009 року.

Відповідно пп. 240.1.1 п. 240.1 ст. 240 Податкового кодексу України, платниками екологічного податку є суб`єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються, зокрема викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними, джерелами забруднення.

Підпунктом 242.1.1 п. 242.1 ст. 242 Податкового кодексу України визначено об`єкт та базу оподаткування по екологічному податку, що справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, зокрема, обсяги та види забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Згідно із п. 249.3 ст. 249 Податкового кодексу України екологічний податок справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, обчислюються платниками - податки самостійно щокварталу виходячи з фактичних обсягів викидів та ставок податку. Тобто, на підстав, фактичних обсягів викидів забруднюючих речовин протягом звітного кварталу.

Відповідно до ст. 1 Закону України №2707, забруднююча речовина - речовина хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Перелік забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення визначено нормою п. 243.1 ст. 243 Податкового кодексу України, зокрема до складу якого увійшли забруднюючі речовині «вуглеводні» та «тверді речовини». Перелік цих забруднюючих речовин затверджений накази Міністерства екології та природних ресурсів України від 14.03.2002 №104 «Про затвердженій Переліку речовин, які входять до «твердих речовин» та «вуглеводнів» і за викиди яких справляється збір», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за №322/6610.

В переліку забруднюючих речовин в розділі «вуглеводні» даного наказу, визначено «забруднююча речовина - Метан - основна частина природного газу (СН4)»

За висновком контролюючого органу використані Товариством обсяги природного газу на виробничо-технологічні витрати та нормовані втрати є викидами в атмосферне повітря забруднюючої речовини (метану) та є об`єктом оподаткування екологічним податком.

Відповідач виходив з того, що до визначеного пунктом 243.1 статті 243 ПК переліку забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення включені, зокрема ''вуглеводні'', до яких, у свою чергу, згідно із наказом Міністерства екології та природних ресурсів України ''Про затвердження Переліку речовин, які входять до ''твердих речовин'' та ''вуглеводнів'' і за викиди яких справляється збір'' від 14.03.2002 №104 входить ''метан'' - основна складова (96-97,6%) природного газу.

Враховуючи, що викиди метану, як забруднювача, здійснюються обладнанням, яке Товариство використовує у господарській діяльності - трубопроводами, газовим обладнанням та газовими приладами, які по своїй природі є дифузними джерелами і для яких згідно пункту 9 статті 2 Протоколу про реєстри викидів та перенесення забруднювачів до Конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі ухвалення рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, 1998 року (Орхуська конвенція), від 21.03.2003, ратифікованого Законом України від 03.02.2016 №980-VIII, надавати звітність для кожного окремого джерела недоцільно, розрахунок екологічного податку необхідно здійснювати для стаціонарного (дифузного) джерела - підприємства в цілому.

Підпунктом 240.1.1 пункту 240.1 статті 240 ПК встановлено, що платниками екологічного податку є суб`єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються, зокрема викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення.

Поняття ''стаціонарне джерело'' забруднення визначено в підпункті 14.1.230 пункту 14.1 статті 14 ПК, відповідно до якого це підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу та/або скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти.

Сутність виробничо-технологічних витрат та втрат (нормованих втрат) газу розкрито в наказі Міністерства палива та енергетики України ''Про затвердження методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами'' від 30.05.2003 №264 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за №570/789).

Так, в розділах 1, 4 Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами виробничо-технологічні втрати газу визначено як газ, що втрачається під час транспортування газу газорозподільними та внутрішньобудинковими мережами, а також під час виконання профілактичних робіт і поточних ремонтів.

Виробничо-технологічні (нормовані) втрати газу - граничний витік газу, під час якого ще можливо забезпечити надійне функціонування та умовну нормативну герметичність газопроводів, з`єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, приладів тощо. Крім того, до виробничо-технологічних втрат належить об`єм витоку газу під час технічного обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, що використовує газ, і з`єднувальних деталей, який не перевищує норм, установлених чинними нормативними документами.

Виробничо-технологічні витрати газу - це газ, що витрачається на виконання певного виду роботи під час його транспортування. Виробничо-технологічні витрати газу - витрати газу, які забезпечують надійне функціонування та умовну нормативну герметичність газопроводів, з`єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, приладів тощо (у тому числі витік газу при врізках та підключенні новозбудованих газопроводів, монтажі арматури, приладів, обладнання, що використовує газ, із з`єднувальних деталей) та які не перевищують норм витоку газу, установлених чинними нормативними документами ( розділи 1, 3 Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами).

Доводи позивача, що виробничо-технологічні витрати та виробничо-технологічні (нормовані) втрати природного газу не мають прямого зв`язку із забрудненням навколишнього природного середовища, оскільки такого роду викиди в атмосферне повітря стаціонарними джерелами об`єктивно пов`язані з підприємницькою діяльністю з газопостачання та газифікації, що, власне, і обумовлює нормативний розрахунок таких витрат (втрат), суд не приймає, оскільки вихід природного газу, який використаний на такі цілі, в атмосферне повітря є очевидним, а норма підпункту 242.1.1 пункту 242.1 статті 242 ПК визначає обсяги забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Для позивача, який здійснює підприємницьку діяльність, як оператор газорозподільної системи, настають всі наслідки такої діяльності, в тому числі, обов`язок сплачувати екологічний податок за викиди в атмосферне повітря природного газу. Сплата екологічного податку є встановленим законом способом усунення негативних наслідків, завданих навколишньому природному середовищу діяльністю, пов`язаною із забрудненням навколишнього середовища.

Обираючи такий вид діяльності, особа бере на себе всі ризики, які пов`язані з нею. Стосовно позивача ці ризики включають також стан обладнання, облікових приборів споживання газу, технічну необхідність балансування газу в газорозподільній системі, які спричиняють виробничо-технологічні (нормовані) втрати та виробничо-технологічні витрати природного газу, який надходить у атмосферне повітря.

Відповідно до статті 1 Закону України ''Про охорону атмосферного повітря'' від 16.10.1992 №2707-ХІІ забруднююча речовина - речовина хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Норми Податкового Кодексу України не встановлюють виключного переліку забруднюючих речовин, обсяги яких є об`єктом та базою оподаткування екологічним податком.

З метою встановлення ставок податку за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення перелік окремих забруднюючих речовин встановлений нормою пункту 243.1 статті 243 ПК, серед яких '''вуглеводні'' та ''тверді речовини''.

Перелік забруднюючих речовин, що об`єднані у зазначених групах, затверджений наказом Міністерства екології та природних ресурсів України ''Про затвердження Переліку речовин, які входять до ''твердих речовин'' та ''вуглеводнів'' і за викиди яких справляється збір'' від 14.03.2002 №104, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за №322/6610.

До вуглеводнів, згідно з цим переліком, входить метан.

Та обставина, що цей наказ регулював відносини щодо сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища, не змінює сутність метану як забруднюючої речовини і в цілях справляння екологічного податку. З набранням чинності Податковим Кодексом України збір за забруднення навколишнього природного середовища набув інноваційних ознак в розділі VIII "Екологічний податок", проте не змінив свої сутності та призначення.

За визначенням статті 1 Закону України ''Про нафту і газ" від 02.07.2001 N2665-III природний газ, нафтовий (попутний) газ, газ (метан) вугільних родовищ - корисна копалина, яка являє собою суміш вуглеводнів та невуглеводневих компонентів, перебуває у газоподібному стані за стандартних умов (тиску 760 мм ртутного стовпа і температури 20°C) і є товарною продукцією.

До вуглеводнів належать органічні речовини, що складаються лише з вуглецю (карбону) та водню (гідрогену). До них відносять насичені вуглеводні СnН2n+2 (метан, етан тощо), ненасичені СnН2n та СnН2n2-2.

Отже, на думку суду, метан належить до вуглеводнів і згідно з Протоколом про регістри викидів і перенесення забруднювачів (додаток ІІ) метан (CH 4)- забруднююча речовина.

Викиди природного газу в атмосферне повітря слід розглядати як викиди метану, оскільки природний газ на 96-98% складається з метану.

Зважаючи на викладене, висновки позивача про те, що метан не є забруднюючою речовиною, суд вважає помилковими.

Вказані висновки суду підтверджуються також позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 520/9364/18.

Крім зазначеного, суд вважає за доцільне надати правову оцінку доводам позивача і запереченням відповідача про те чи весь обсяг фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат газу є реальним витоком або безпосереднім скиданням газу в атмосферне повітря.

Незважаючи на те, що суд погоджується із висновками контролюючого органу про те, що метан є забруднюючою речовиною, проте висновки відповідача про збільшення позивачу суму грошового зобов`язання за платежем «Надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення», вважає необґрунтованими з огляду наступні обставини.

Положеннями пункту 250.12. статті 250 Податкового Кодексу України встановлено єдиний порядок перевірки правильності визначення платниками податку фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення, за яким контролюючі органи залучають за попереднім погодженням працівників органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим та центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища для перевірки правильності визначення платниками податку обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення, скидів та розміщення відходів.

Суд відзначає, що іншої процедури перевірки правильності нарахування екологічного податку Податковим Кодексом України не передбачено.

Матеріалами справи свідчать про те, що за час проведення перевірки, з 01.07.2014 року по 30.09.2017року, представниками відповідача не було встановлено фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення, зокрема, відповідачем не здійснювався виїзд на місце розташування, замір фактичних обсягів викидів по стаціонарному джерелу з врахуванням його технологічного режиму роботи.

Згідно п. 1.4 Порядку формування тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами на основі багаторічного стимулюючого регулювання, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 28 листопада 2013 року № 1499, виробничо-технологічні витрати та нормативні втрати газу - витрати та втрати природного газу, пов`язані з технологічним процесом розподілу природного газу, обсяг яких встановлюється з урахуванням розмірів, визначених Кабінетом Міністрів України або іншим органом, визначеним законодавством України.

Тобто, газ для виробничо-технологічних втрат та нормовані втрати газу - це газ, що втрачається під час його транспортування газорозподільними та внутрішньо- будинковими мережами, а також під час виконання профілактичних та пусконалагоджувальних робіт, а отже виробничо-технологічні витрати виникають з об'єктивних причин, як наслідок технологічного процесу та зношеності газотранспортної системи, і такі витрати є невід`ємною частиною виробничого процесу з розподілу природного газу.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства вбачається, що виробничо- технологічні втрати, за умови підтвердження суб`єктом господарювання їх цільового використання, не є фактичними викидами природного газу в повітря, а, відтак, такі втрати та виробничо-технологічні втрати природного газу в газорозподільних мерах не можуть бути об`єктом оподаткування екологічним податком.

В ході судового розгляду справи позивачем підтверджено цільове використання виробничо-технологічних втрат природного газу при здійсненні газопостачання (технологічного процесу розподілу природного газу), які були необґрунтовано враховані контролюючим органом у складі викидів в атмосферне повітря.

Судом встановлено, що в порушення вищезазначеним норм Податкового Кодексу України, контролюючим органом визначено об`єкт оподаткування за екологічним податком не шляхом визначення фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення, а взято за основу весь об`єм виробничо- технологічних втрат природного газу/балансування газу, який необґрунтовано визначений відповідачем як об`єм викидів в атмосферне повітря.

Тобто, посадовими особами відповідача виробничо-технологічні витрати та нормовані втрати газу помилково ототожнені з викидами в атмосферне повітря та при визначені об`єкту оподаткування екологічним податком контролюючим органом необґрунтовано взятий весь об`єм виробничо-технологічних втрат природного газу як обсяг викидів в атмосферне повітря, оскільки, як зазначалось вище, об`єкт оподаткування екологічним податком визначається шляхом встановлення фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення.

Вказане сталось внаслідок порушення відповідачем обов`язкової умови при здійсненні такого роду перевірок щодо залучення відповідного органу влади з питань охорони навколишнього природнього середовища, залучення якого в даному випадку є обов`язковим, з огляду на імперативні приписи п. 250.12 ст. 250 ПК України.

Крім того, як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом при розрахунках екологічного податку застосовано, зокрема, розрахунки запланованих річних обсягів виробничо-технологічних втрат та витрат природного газу за 2014-2017 рік, відповідно до Методики № 264.

В контексті викладеного суд зауважує, що Методика №264 застосовуються виключно для планування виробничо-технологічних втрат природного газу, нормування питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів, прогнозування обсягів споживання паливно-енергетичних ресурсів у регіонах, галузях та у цілому в державі з метою їх раціонального використання і є основою для застосування економічних санкцій за їх нераціональне використання та запровадження економічних механізмів стимулювання енергозбереження.

Нормування питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів не передбачає втручання держави у господарську діяльність підприємств, пов`язану з обмеженням обсягів споживання паливно-енергетичних ресурсів або обсягів виробленої продукції. Воно є інструментом усунення нераціонального використання паливно-енергетичних ресурсів, викликаного безгосподарністю та застосуванням застарілих технологій. Основними важелями цього механізму є матеріальне заохочення економії паливно-енергетичних ресурсів та фінансова відповідальність за їх нераціональне використання.

Суд вважає, що застосування відповідачем при нарахуванні екологічного податку планових, прогнозованих, орієнтовних величин, розрахованих згідно з вказаними методиками, суперечить вимогам п. 249.3 ст. 249 Податкового Кодексу України, п. 14.1.157 ст. 14 Податкового Кодексу України, які передбачають обов`язковість розрахунку екологічного податку виключно з фактичних обсягів викидів.

Відповідно до cт. 31 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", cт. 4 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" та з метою вдосконалення розробки екологічних нормативів, наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 10 лютого 1995 року №7 затверджено Інструкцію про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві (далі Інструкція). Пунктом 1.1. цієї Інструкції містить методичні вказівки щодо: змісту та оформленню необхідних документів для створення звіту; інвентаризації викидів забруднюючих речовин, і утворюються на підприємстві з урахуванням технологічного процесу та його особливостей.

У п. 1.2 Інструкції узагальнені та викладені основні вимоги до: порядку проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин і представлення її в Мінприроди, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, орган виконавчої влади автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища; оформлення звіту по проведенню інвентаризації викидів забруднюючих речовин..

Відповідно до п.1.7. Інструкції, при інвентаризації викидів забруднюючих речовин використовуються матеріали: прямих методів вимірів, які основуються на проведенні безпосередніх інструментальних вимірів; розрахункових методів; матеріали технологічного регламенту та проектних показників.

У необхідних випадках для розрахунку кількісних характеристик викидів повинні застосовуватись галузеві методики, затверджені Мінприроди.

Разом з тим суд зазначає, що під час проведеної перевірки встановити фактичний обсяг такого викиду, провести його інвентаризацію не виявлялось можливим, оскільки для застосування пункту 1.1 Інструкції про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві не існує галузевих методик, затверджених Мінприроди, а розрахункові методи не дають можливості встановити фактичний обсяг викидів.

Наказом Міністерства палива та енергетики України "Про затвердження методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами" від 30 травня 2003 року N 264, затверджені методики визначення граничних витрат та втрат природного газу, але вони стосуються не визначення фактичних викидів природного газу в повітря, а всіх технологічних витрат та втрат, при цьому - граничних, не фактичних, серед яких саме викиди природного газу окремо не виділяються.

А тому вказані Методики не стосуються визначення фактичних викидів природного газу в атмосферне повітря.

Вказана позиція підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.01.2021 року у справі 824/1033/18-а.

Згідно ст.250 Податкового Кодексу України декларації по екологічному податку за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення подаються за місцем розміщення стаціонарних джерел, спеціально відведених для цього місць чи об`єктів.

Суд звертає увагу, що при нарахуванні екологічного податку відповідачем не було вказано переліку стаціонарних джерел забруднення, не зазначено, які об`єми фактичних викидів здійснювались по кожному з них, та по яких структурних підрозділах ПАТ «Чернігівгаз» проведено розрахунок.

До того ж, до позапланової перевірки був залучений представник Державної екологічної інспекції Чернігівської області, який має спеціальні знання у галузі природоохоронного законодавства, в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними речовинами, в результаті чого до акту позапланової перевірки від 25.09.2018 року було додано довідку від 18.09.2018 року державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області Зубок В.М, в якій останній зазначив про неможливість проведення відповідних розрахунків та встановлення фактичних викидів забруднюючих речовин

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на наказ Міністерства палива та енергетики України № 264 від 30.05.2003 "Про затвердження методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами", в зв`язку із тим, що згідно цього Наказу розраховуються граничні обсяги можливих витрат та втрат газу, більшість з яких при цьому не є його витоками у повітря, а, як встановлено судом раніше, для обчислення екологічного податку потрібні фактичні обсяги забруднюючої речовини, викинутої у повітря.

Щодо актів-розрахунків та розрахунки втрат за період з 01.07.2014 по 30.09.2017 року, які необхідно було надати відповідно до запитів отриманих AT «Чернігівгаз», суд зазначає, що останні не підпадають під визначення податкового законодавства, з огляду на статтю 3, 5 Податкового Кодексу України, що дозволяє зробити висновок про безпідставність вимог про надання документів, з огляду на те, що у відповідності до пп.20.1.6 п.20.1 ст.20 Податкового Кодексу України контролюючі органи мають право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Документи, посилання на які міститься у Положенні про порядок обліку обсягів розбалансування природного газу в газорозподільних мережах, затвердженому наказом Міністерства палива та енергетики України від 25.02.2004 року №112 та Методиці визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 року №264, не є первинними документами в розумінні Податкового Кодексу України та підставою для нарахування екологічного податку.

Крім того, ані Податковий Кодекс України, ані Положення №112 не встановлюють вимог по обов`язковому щомісячному документальному оформленню акту-розрахунку виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, в зв`язку із чим, вимога відповідача про надання таких актів є необґрунтованою та незаконною.

Відповідно до статті 249 Податкового кодексу України, при наявності факту викидів забруднюючих речовин - оподаткуванню підлягають саме фактичні викиди таких речовин.

Відповідно до пункту 4 глави 6 розділу III Кодексу ГРМ, затвердженого постановою НРКЕКП від 30.09.2015 № 2494, об`єм (обсяг) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу (далі - ВТВ) за підсумками місяця та календарного року визначається оператором ГРМ, відповідно до глави 1 розділу XII цього Кодексу та розраховується, як різниця між об`ємом (обсягом) надходження природного газу, до ГРМ у відповідний період і об`ємом (обсягом) природного газу, який розподілений між підключеними до/через ГРМ споживачами та переданий в суміжні ГРМ протягом зазначеного періоду.

Таким чином, необхідність у складанні витребуваних документів у Товариства була відсутня, їх оформлення не вимагається чинним законодавство, що регулює питання в сфері розподілу природного газу, а тому такі документи не мають ознак первинних документів.

Суд зазначає, що визначені таким чином обсяги ВТВ не можуть кваліфікуватись, як обсяги викиду природного газу в атмосферне повітря, оскільки за своєю суттю вказані викиди є даними іншого характеру.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, а також положення нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що методу розрахункового визначення об`єму газу, що потрапляє у повітря не існує.

Крім того, не існує порядку проведення інвентаризації викидів природнього газу, який би врахував технологічні особливості роботи газорозподільних підприємств.

Наказ Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 року №264 «Про затвердження методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природнього газу під час його транспортування газорозподільних мережами», затверджує Методики визначення граничних витрат та втрат природного газу.

Проте, згідно п.2 цього наказу, його застосування є обов`язковим виключно для підприємств газопостачання та газифікації НАК «Нафтогаз України», до яких позивач не відноситься.

Щодо інших видів втрат позивачем зазначено, а відповідачем не спростовано, що при проведенні продувок газопроводів, усунення аварійних ситуацій, тощо немає можливості здійснити заміри викидів у повітря, в тому числі у зв`язку з відсутністю методик, рекомендацій затверджених (наданих) державними органами, які наводили б в таких випадках, способи та засоби здійснення вимірів.

При вирішенні спору суд також враховує те, що декларації з екологічного податку, що подавались позивачем у періоді, що перевірявся, ґрунтувались виключно на декларуванні викидів стаціонарними джерелами забруднення, які перевірялись центральним органом виконавчої влади (або його підрозділом), що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач , як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки і не довів правомірності прийняття ним податкового повідомлення-рішення № від 16 жовтня 2018 року, в зв`язку із чим вказане рішення не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 139, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68, ) задовольнити повністю;

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 16 жовтня 2018 року Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, відповідно до якого збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення (19010100) на суму 6 316 517,24 грн., в тому числі (сума грошового зобов`язання 5 053 213,79 (п`ять мільйонів п`ятдесят три тисячі двісті тринадцять) гривень 79 копійок та штрафних санкцій в сумі 1 263 303,45 (один мільйон двісті шістдесят три тисячі триста три) гривні 45 копійок.

3. Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68, ) понесені судові витрати у розмірі 96 588,76 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот вісімдесят вісім грн сімдесят шість коп) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11, )

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено і підписано 03 березня 2021 року

Суддя Н.Г. Вєкуа