Справа № 640/5144/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5144/20 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просив:

- визнати протиправними дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, щодо незарахування до стажу державної служби період проходження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , служби в органах внутрішніх справ з 05.08.2009 по 15.06.2013, що дає право на одержання надбавки за вислугу років до заробітної плати;

- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зарахувати до стажу державної служби період проходження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , служби в Харківському національному університеті внутрішніх справ з 05.08.2009 по 15.06.2013;

- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з урахуванням стажу державної служби за період з 05.08.2009 по 15.06.2013, здійснити перерахунок та виплатити належну ОСОБА_1 заробітну плату, (у тому числі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення за 2019 рік з урахуванням цього стажу) за період його роботи в Секретаріаті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 22 січня 2019 року до моменту ухвалення судового рішення.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно та всупереч вимог законодавства не зарахував до стажу державної служби період проходження ОСОБА_1 , служби в органах внутрішніх справ та період проходження, служби в Харківському національному університеті внутрішніх справ, що дає право на одержання надбавки за вислугу років до заробітної плати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, щодо незарахування до стажу державної служби період проходження - ОСОБА_1 , служби в органах внутрішніх справ з 05.08.2009 по 15.06.2013, що дає право на одержання надбавки за вислугу років до заробітної плати.

Зобов`язано Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зарахувати до стажу державної служби період проходження ОСОБА_1 , служби в Харківському національному університеті внутрішніх справ з 05.08.2009 по 15.06.2013.

Зобов`язано Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з урахуванням стажу державної служби за період з 05.08.2009 по 15.06.2013, здійснити перерахунок та виплатити належну ОСОБА_1 , заробітну плату, (у тому числі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення за 2019 рік з урахуванням цього стажу) за період моєї роботи в Секратаріаті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 22 січня 2019 року до моменту ухвалення судового рішення.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не є належним відповідачем по даній справі, оскільки наказ про призначення позивача на посаду виданий Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, а не керівником Секретаріату.

Крім того, позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення, а отже Секретаріатом рішення із вказаного питання не приймалось та права позивача порушені не були.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга - безпідставною, та такою, що не підлягає до задоволення.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №323 о/с від 05.08.2009 Харківського національного університету внутрішніх справ ОСОБА_1 , було зараховано на навчання до зазначеного університету на посаду курсанта навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання, та присвоєно спеціальне первинне звання рядовий міліції.

У подальшому, 15.06.2013 позивач закінчив проходження служби в Харківському національному університеті внутрішніх справ та згідно наказу №518 о/с було присвоєно звання лейтенанта міліції.

Надалі, згідно наказу №193 о/с від 20.06.2013 позивача було призначено на посаду слідчого слідчого відділу Корольовського районного відділу УМВС України в Житомирській області.

Відповідно до наказу УМВС України в Житомирській області №312 о/с від 07.10.2013 позивача було призначено на посаду слідчого слідчого відділу Коростенського MB УМВС України в Житомирській області.

На підставі наказу №86 о/с від 20.01.2018 ГУ НП у м. Києві в період з 20.01.2018 по 03.05.2018 позивач проходив службу на посаді слідчого відділу.

Згідно наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві №439 о/с від 04.05.2018 позивача призначено на посаду старшого слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві.

Однак, 21.01.2019 позивач звільнився за власним бажанням зі служби в поліції на підставі наказу №38 о/с Головного управління Національної поліції у м. Києві від 21.01.2019.

18 січня 2019 року наказом №22/к Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивача з 22 січня 2019 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу захисту прав військовослужбовців, поліцейських та інших осіб Управління моніторингу прав військовослужбовців, поліцейських, ветеранів та інших осіб Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

У грудні 2019 року позивач звернувся із запитом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо проведення перерахунку його стажу державної служби у урахуванням періоду проходження служби в органах внутрішніх справ з 05.08.2009 по 15.06.2013.

Листом №1702/1-16239.3/19/20/35 від 10.01.2020 відповідач відмовив у зарахуванні до стажу державної служби періоду проходження служби в Харківського національного університету внутрішніх справ, оскільки відповідно до листа Національного агентства з питань державної служби №9571/13-19 від 19.12.2019 період служби з 05.08.2009 по 15.06.2013 курсантом навчально-наукового Інституту підготовки фахівців підрозділів слідства та дізнання Харківського національного університету внутрішніх справ не може бути зарахований до стажу державної служби.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки згідно Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283, який діяв у період проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ з 05.08.2009 по 15.06.2013, проходження служби (навчання) в вищих навчальних закладах МВС України зараховувались до стажу державної служби, тому відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні вказаного періоду до стажу державної служби позивача.

Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ (далі - Закон № 889-VIII), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

У відповідності до пункту 8 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 05.08.2009 по 15.06.2013 навчався у Харківському національному університеті внутрішніх справ.

У той же час, 15.08.2009 згідно наказу Харківського національного університету внутрішніх справ №323 о/с прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, про що зроблений відповідний запис до трудової книжки позивача.

Так, під час проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ України в період навчання в Харківському національному університеті внутрішніх справ стаж державної служби до набрання чинності Законом обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок 283).

Відповідно до абзацу 22 пункту 3 Порядку №283, до стажу державної служби включається час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ.

При цьому, згідно з статті 7 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-ХІІ (надалі - Закон №565-ХІІ) міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

У відповідності до статті 16 Закону №565-ХІІ особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Статтею 18 Закону №565-ХІІ визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114), в якому зазначено, що до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

У силу вимог пункту 9 Положення №114, військовозобов`язані, зараховані в кадри Міністерства внутрішніх справ на посади рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, включаючи курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, у встановленому порядку знімаються з військового обліку і перебувають на спеціальному обліку Міністерства внутрішніх справ.

Пунктом 4 Постанови №283 встановлено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

При цьому, Постанова №283 не містить будь-яких обмежень щодо зарахування до стажу державної служби службу в органах внутрішніх справ на посадах рядового складу.

Також колегія суддів враховує, що за правилами пп. 3.2 пункту 3 Методики щодо зарахування (включення) до стажу державної служби періодів роботи (служби) колишніх працівників і осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Головного управління державної служби України та Міністерством праці та соціальної політики України від 12 жовтня 2007 року № 270/551 (надалі - Методика) до стажу державної служби включається час служби осіб, які перебували в кадрах Міністерства внутрішніх справ на посадах рядового чи начальницького складу і яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 № 114, присвоєно спеціальні звання, установлені законодавством (як спеціальні звання міліції, так і внутрішньої служби), за умови, що фінансування заробітної плати за вказаними вище посадами рядового та начальницького складу здійснювалося за рахунок коштів державного або місцевого бюджету.

З огляду на правовий зміст наведених норм, законодавцем навчання в якості курсантів та слухачів на денному відділенні вищого навчального закладу внутрішніх справ МВС України, які зараховані, в тому числі до кадрів МВС з присвоєнням спеціального звання - рядовий внутрішньої служби, відповідно до Закону України «Про міліцію» 20 грудня 1990 року № 565-XII, Положення № 114, прирівняно до проходження служби в органах внутрішніх справ, з своїми особливостями та відмінностями, що витікають з характеру такої служби. Навчання у таких закладах є відмінним від навчання осіб, у цивільних навчальних закладах.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2019 року у справі № 750/10222/16-а, та від 23 липня 2020 року у справі №821/1453/17.

Як свідчать матеріали справи, згідно копії послужного списку з 05.08.2009 до 15.06.2013 позивач проходив службу в Харківському національному університеті внутрішніх справ та згідно наказу №323 о/с від 05.08.2009 позивачу присвоєне звання рядовий міліції, а 15.06.2013 наказом МВС України №518 о/с - звання лейтенант міліції.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції України у місті Києві від 21.09.2019 №38 о/с щодо звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , стаж служби в поліції на день звільнення позивача в календарному обчисленні складає 09 років 05 місяців 05 днів.

Крім того, стаж безперервної служби позивача в органах внутрішніх справ підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 , в якій міститься запис про проходження служби в органах внутрішніх справ безперервно з 15.08.2009.

Зазначене свідчить, що у вказаний період позивач перебував в кадрах Міністерства внутрішніх справ і проходив службу в органах внутрішніх справ, на якого як слухача Харківського національного університету внутрішніх справ, розповсюджувалися вимоги Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, відповідач, відмовляючи у зарахуванні до стажу державної служби періоду навчання з 05.08.2009 по 15.06.2013, посилається на позицію викладену в листі Національного агентства України з питань державної служби від 19.12.2019 №9571/13-19 щодо не можливості зарахування до стажу державної служби періоду навчання.

Втім, відповідачем не було враховано роз`яснення Нацдержслужби №15-р/з від 26.07.2016, де було проінформовано, що стаж державної служби до набрання чинності Законом України від 10.12.2015 №889-VIII) «Про державну службу» обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283.

Посилання відповідача на те, що «курсант» - це статус, а не посада, колегія суддів оцінює критично, оскільки Положення про Положення про вищі навчальні заклади МВС, затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ №62 від 14.02.2008 не містить визначення поняття «курсант».

Втім, з огляду на роз`яснення, надані листами Міністерства юстиції України щодо правильного застосування нормативно-правових актів листами від 26.12.2008 №758-0-2-08-19 та від 30.01.2009 №Н-35267-18 спеціальна норма щодо роз`яснення поняття «курсант» міститься в «Порядку проведення експерименту з підготовки фахівців для Міністерства внутрішніх справ» затвердженого Наказом МВС від 19.05.2011 №77/462/263, а саме в абзаці 4 пункту 1.2 зазначено що «курсант - це особа рядового чи молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ, яка навчається у ВНЗ МВС України».

Відповідно до п. 3.6 вказаного Порядку курсанти під час навчання призначаються до складу добового наряду для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна ВНЗ МВС України, своєчасного вжиття заходів щодо запобігання правопорушенням, виконання інших обов`язків внутрішньої служби відповідно до статутів Збройних Сил України та нормативно-правових актів МВС України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зарахування до стажу державної служби період проходження служби в органах внутрішніх справ, а саме: з 05.08.2009 по 15.06.2013 навчання позивача в Харківському національному університеті внутрішніх справ.

Твердження апелянта про те, що Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не є належним відповідачем по даній справі, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Згідно пункту 11 Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини затвердженого наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 20 червня 2012 № 4/8-12 керівник Секретаріату серед іншого вносить пропозиції Уповноваженому щодо призначення і звільнення з посади працівників Секретаріату, присвоєння їм рангів державних службовців, заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності та забезпечує дотримання працівниками Секретаріату Закону України «Про державну службу», законодавства про працю, правил внутрішнього трудового розпорядку та протипожежної безпеки Секретаріату.

Відповідно до пункту 15 зазначеного Положення призначення на посаду та звільнення працівників Секретаріату здійснюються Уповноваженим. На працівників Секретаріату поширюється дія Закону України «Про державну службу» та законодавство України про працю.

У той же час, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини - це посадова особа, що здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав та свободи людини і громадянина в Україні. Уповноважений в силу своїх посадових обов`язків має право на прийняття та підписання наказів стосовно призначення та звільнення працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

У даному випадку, позивач перебуває у відносинах публічної служби саме з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а не з Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, як зазначається скаржником в апеляційній скарзі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в трудовій книжці позивача міститься інформація про прийняття на роботу позивача саме до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

При цьому, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, як посадова особа, яка прийняла та підписала наказ про призначення позивача на посаду, може бути залучена до участі в розгляді такого спору в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

Такий висновок узгоджується з роз`ясненнями Вищого адміністративного суду які викладені в аналітичній довідці Вищого адміністративного суду України від 01.02.2009 «Про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби».

Відтак, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини є належним відповідачем у даній справі.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги щодо здійснення виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення за 2019 рік, судом першої інстанції не було враховано, що позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення за 2019 рік.

Судом першої інстанції вказана обставина не досліджувалась, матеріали справи не містять доказів та обґрунтувань на підтвердження порушення прав позивача в цій частині, а тому такі вимоги є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Зазначене свідчить про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині зазначених позовних вимог.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з урахуванням стажу державної служби за період з 05.08.2009 по 15.06.2013, здійснити перерахунок та виплатити належну ОСОБА_1 , заробітну плату, (у тому числі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення за 2019 рік з урахуванням цього стажу) за період його роботи в Секратаріаті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 22 січня 2019 року до моменту ухвалення судового рішення, з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з урахуванням стажу державної служби за період з 05.08.2009 по 15.06.2013, здійснити перерахунок та виплатити належну ОСОБА_1 заробітну плату, (у тому числі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення за 2019 рік з урахуванням цього стажу) за період його роботи в Секратаріаті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 22 січня 2019 року до моменту ухвалення судового рішення.

У цій частині прийняти нову постанову, якою у задоволенні вказаних позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук