Справа № 400/3740/20
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/3740/20
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

при секретарі Цехмейстренко Ю.В..,

за участі представника апелянта Дубінкіна Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Павлюк Марини Анатоліївни про стягнення виконавчого збору № 60658785 від 08.07.2020 року, № 60659392 від 08.07.2020 року, № 60659197 від 08.07.2020 року, визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Павлюк Марини Анатоліївни про відкриття виконавчих проваджень з стягнення виконавчого збору № 62772815 від 11.08.2020 року, № 62773734 від 11.08.2020 року, № 62773279 від 11.08.2020 року.

В обґрунтування позову зазначалось, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум, тобто у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору. Позивач вважає, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору було фактичне виконання виконавчого документу та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року, ухваленого в порядку письмового провадження за правилами ст..287 КАС у м.Миколаєві, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що у разі фактичного вконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношені від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням вкинавчих дій щодо забезпечення викоання рішення. Апелянт посилається на позицію викладену в постанові ВП ВС від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що державний виконавець при виконанні рішення суду діяв в межах наданих йому повноважень, не порушуючи прав та інтересів сторін виконавчого провадження, тому просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2019 року Березанським районним судом Миколаївської області видано виконавчі листи №493/288/16-ц; 2/469/10/18:

1) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором в розмірі 22531,66 доларів США;

2) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором в розмірі 23098,13 грн.;

3) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості по сплаті судового збору в сумі 4546,19 грн.

26.11.2019 року державним виконавцем за зазначеними виконавчими документами відкриті виконавчі провадження №60659392, №60659197, 60658785. (а. с. 11, 12, 13).

Одночасно з відкриттям виконавчих проваджень, відповідачем зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору.

При виконанні зведеного виконавчого провадження державним виконавцем 22.04.2020 винесено постанову про арешт коштів божника, яку направлено для виконання до банківський установ. На виконання постанови про арешт коштів отримано відомості, що боржник має відкриті рахунки в АТ КБ "Приватбанк" та Центрального відділення ПАТ "МТБ Банк" у м. Одесі на який наявні кошти.

12.06.2020 р. до зазначених вище банківських установ направлено платіжні вимоги про списання коштів з рахунків боржника.

30.06.2020 року відповідачем отримано від стягувача ПАТ "УкрСиббанк" про повернення виконавчих документів стягувачу відповідно до ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

08.07.2020 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 454,62 грн., 2309,81 грн. та 2253,17 долари США. (а.с. 20, 21, 22).

20.07.2020 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчих документів №493/288/16-ц; 2/469/10/18 стягувачу відповідно до п. 1 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

11.08.2020 року державним виконавцем відкрито виконавчі провадження зі стягнення виконавчого збору № 62772815, № 62773734 та № 62773279. (а.с. 23, 24, 25).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчі документи повернуті стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», то в силу приписів ч. 3 ст.40 вказаного Закону державний виконавець мав право винести постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчих проваджень з стягнення виконавчого збору. Суд першої інстанції не прийняв посилання позивача на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки в зазначеній постанові ВП ВС керувалась нормами Закону України "Про виконавче провадження", які були чинними до внесення змін Законом № 2475-VIII.

Апелянт, у своїй апеляційній скарзі , навпаки наполягає на правильності та обгрунованості висновків ВПВС, яких суд дійшов під час розгляду справи № 2540/3203/18 та просить їх застосувати до правовідносин,які склались у цій справі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги в цій частині та висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає зазначити наступне.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIІІ (далі - Закон №1404-VIІІ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

Також, частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Приписами пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів доходить до висновку, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що у цій справі необґрунтованими є доводи позивача про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, оскільки позивач посилається на правові норми Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року №2475-VIII (далі - Закон №2475-VIII).

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, на положення ч.2 ст 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін, а саме зазначена стаття була викладена у наступній редакції: «виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнутий, повернутий, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом».

Тобто в положеннях ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом №2475-VIII законодавець передбачив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII підписано 03 липня 2018 року.

Цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування, крім абзаців четвертого - сьомого підпункту 12 пункту 27 розділу I цього Закону, які набирають чинності через 30 днів із дня опублікування у газеті "Голос України" повідомлення Державної судової адміністрації України про початок функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів.

Після внесення змін до Закону № 1404-VІІІ ч.2 ст 27 була викладена у наступній редакції: «Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів», тобто державниий виконавць повинен стягувати виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми яка підлягає стягненню, а не яка фактично буде стягнута виконавцем під час вчинення виконавчих дій.

Таким чином, колегія суддів не приймає посилання апелянта на судову практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі №2540/3203/18, оскільки у вказаній постанові для вирішення спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду здійснила правовий аналіз та керувалась нормами Закону №1404-VІІІ, які були чинними до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року №2475-VIII.

Стаття 58 Конституції України закріплено один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами.

У справі, що переглядається апеляційним судом судом, колегія суддів зазначає, що на дату відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, а саме 26.11.2019 року у державного виконавця не було підстав не зазначати у постановах про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору за вказаним виконавчим документом, оскільки зазначені процесуальні дії вчинялися відповідачам на підставі діючої редакції закону , яка діяла після внесення змін до ч.2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ та передбачає, що державний виконавець повинен стягувати виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми яка підлягає стягненню, а не яка фактично буде стягнута виконавцем.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки постановами державного виконавця від 20.07.2020 року ВП №493/288/16-ц та ВП 2/469/10/18 були повернуті виконавчі документи стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, та враховуючи, що виконавчий збір у цьому провадженні стягнуто не було, державний виконавець мав встановлені законом підстави для винесення постанови про його стягнення , відповідно до вимог ч.2 ст. 27 , ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII шляхом винесення постанови про його стягнення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець