Справа № 640/18626/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ганечко О.М.,

при секретарі судового засідання Тукаловій О.В.

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Романцова Т.В.

від відповідача (апелянта): Юлдашев Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в якому просила суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича від 13.07.2020 про відкриття виконавчого провадження № 62552771.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що виконавцем не вчинено дій з примусового виконання рішення суду та фактично не було стягнуто коштів за виконавчим документом, а тому відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу відповідно до змісту якої, апелянт посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин у справі, що мають значення для її вирішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення Окружного адміністративного суду м. Києва та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зокрема, наголошує, що позов мотивовано фактично незгодою позивача з постановою про стягнення з боржника виконавчого збору від 06 лютого 2015 року ВП №46131245. Разом з цим, апелянт зауважує, що позивач був ознайомлений зі змістом вказаної постанови ще у 2015 році, проте не оскаржив її у встановленому законом порядку. При цьому, жодних доводів в чому безпосередньо полягає незаконність та протиправність дій державного виконавця по винесенню оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження № 62552771 від 13.07.2020 позивачем не зазначалось. З огляду на зазначене, апелянт наголошує, що при винесенні оскаржуваного рішення державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб встановлений вимогами чинного законодавства, натомість, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про протиправність оскаржуваної постанови.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідачем також зазначається про не врахування судом першої інстанції пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Зокрема, апелянт зауважує, що оскаржувану постанову було отримано боржником 30 липня 2020 року, проте до суду з даним позовом позивач звернувся лише 10 серпня 2020 року.

Отже, за наведених обставин, апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального законодавства, а тому відповідно до приписів ст. 317 КАС України таке рішення має бути скасовано.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу відповідно.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 46131245 перебував виконавчий лист від 12.12.2014, виданий Святошинським районним судом міста Києва по справі №759/16366/13-ц про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цезар", ОСОБА_1 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" заборгованість за кредитним договором від 27.10.2008 № 102/2008Ю та додатковими договорами до нього в розмірі 10907874,82 грн., судовий збір в розмірі 3441,00 гр., а всього 10911315,82 грн.

Постановою від 20.01.2015 відкрито виконавче провадження № 46131245. Постановою від 06.02.2015 стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1091131,58 гривень.

Постановою від 10.07.2020 у зв`язку з поданням представником стягувача письмової заяви, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання.

Постанову від 06.02.2015 про стягнення виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження. Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 62552771 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору у розмірі 1091131,58 гривень.

Позивач, вважаючи постанову про відкриття виконавчого провадження № 62552771 від 13 липня 2020 року такою, що була прийнята за відсутності законних підстав для її прийняття, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця відсутні підстави для виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження, оскільки, у зв`язку з відсутністю доказів фактичного виконання рішення, постанова про стягнення про стягнення з боржника виконавчого збору від 06.02.2015 № 46131245 є такою, що не підлягає виконанню. Також, судом першої інстанції зазначено, що з огляду на те, що постанова приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди виноситься в силу закону, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідно надання оцінки правомірності спірної постанови може бути надана лише у разі оскарження правомірності дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та оскарження такої постанови.

Отже, за наведених обставин та враховуючи, що відкриваючи виконавче провадження № 62552771, державний виконавець не прийняв до уваги обставини відсутності фактичного виконання виконавчого документу, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови від 13 липня 2020 року).

Разом з тим, судова колегія зазначає, що станом на час відкриття виконавчого провадження № 46131245 та прийняття постанови від 06 лютого 2015 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 1091131,58 грн. відповідні правовідносини були врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) .

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 11 вказаного Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з приписами ст. 17 зазначеного Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами; постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Приписами ст. 18 Закону № № 606-XIV встановлено, що у виконавчому документі зазначаються, зокрема, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Положеннями ч. 2 ст. 25 Закону № № 606-XIV регламентовано, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з приписами ч. ч. 3 та ч. 6 ст. 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції чинній на момент прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, далі - Інструкція) визначено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону (п. 3.7).

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

У свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2015 року державним виконавцем було винесено постанову № 46131245 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 1091131,58 гривень. Строк пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання - 1 рік.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що в межах вказаного строку зазначений виконавчий документ не було пред`явлено до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2020 у зв`язку з поданням представником стягувача письмової заяви відповідачем було прийнято постанову № 46131245, якою виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та постанову від 06 лютого 2015 року про стягнення виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що 05 липня 2017 року Закон № 606-XIV втратив чинність у зв`язку з набранням чинності 05 жовтня 2016 року ЗУ "Про виконавче провадження" № 1404-VIII.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 41 ЗУ № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Водночас, як було встановлено судом, станом на 10 липня 2020 року виконавчий збір у ВП № 46131245 не стягнуто.

При цьому, з метою стягнення виконавчого збору у вказаному виконавчому провадженню державному виконавцю було подано на виконання постанову про стягнення виконавчого збору від 06 лютого 2015 року, строк на звернення до виконання якої було визначено в один рік.

У свою чергу, положеннями ч. 4 ст. 4 ЗУ № 1404-VIII регламентовано, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не було дотримано вказаних норм законодавства та повернуто виконавчий документ (постанову про стягнення виконавчого збору від 06 лютого 2015 року) стягувачу у зв`язку з пропуском строку його пред`явлення до виконання.

У свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відповідно до приписів ЗУ "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії а тому числі і щодо стягнення виконавчого збору.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи, наявні у справі докази та зазначені правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не було дотримано вимог Закону України "Про виконавче провадження" та правові підстави для прийняття відповідачем оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження № 62552771 були відсутні. При цьому, апелянтом не наведено достатніх доводів на спростування відповідного висновку суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 62552771 є протиправною та підлягає скасуванню.

Водночас, колегія суддів визнає обгрунтованими посилання апелянта про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови про стягнення виконавчого збору не може бути визнана протиправною з підстав протиправності самого виконавчого документу (в даному випадку постанови про стягнення виконавчого збору), у разі якщо останній не був оскаржений учасником виконавчого провадження у встановленому законодавтвом порядку. Колегія суддів зауважує, що нормами чинного законодавства, а саме ч. 4 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження" не передбачено такої підстави для повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, як незаконність виконавчого документа. Також, нормами чинного законодавства не передбачено права виконавця самостійно визнавати подані йому на виконання виконавчі документи незаконними за умови їх відповідності вимогам ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження" та іншим вимогам визначеним цим Законом.

Також, колегія суддів вказує про помилковість висновків суду першої інстанції, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19 про те, що постанова приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди виноситься в силу закону, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідно, надання оцінки правомірності спірної постанови може бути надана лише у разі оскарження правомірності дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та оскарження такої постанови. Суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст зазначеної постанови Верховного Суду, вказує, що цій постанові наведений висновок відсутній, а предметом спору у даній справі (№260/801/19) були дії приватного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди, а не постанова про відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови про стягнення виконавчого збору, що становить предмет спору у цій справі, та не є тотожним предмету спору у справі № 260/801/19.

Проте, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки як вказує сам відповідач в апеляційній скарзі, позивач, звернувся до суду в межах визначеного ст. 287 КАС України десятиденного строку з дати отримання копії оскаржуваної постанови. Так, з матеріалів справи вбачається та визнається відповідачем, що оскаржувана постанова була отримана позивачем 30 липня 2020 року, а даний позов направлено до суду засобами поштового зв`язку 10 серпня 2020 року, що підтверджується даними наявного у матеріалах справи поштового конверту. При цьому, колегія суддів враховує приписи ст. 120 КАС України, якими зокрема, регламентовано, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Таким чином, з наведеного вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом у встановлений КАС України строк.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно прийнято рішення про задоволення позовних вимог, проте з неправильним мотивуванням підстав протиправності оскаржуваного рішення, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивування з підстав, встановлених судом апеляційної інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.' 7

У відповідності до п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 313, 315-316, 321-322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року змінити в частині мотивування.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

О.М. Ганечко