Справа № 826/1799/17
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1799/17
УХВАЛА

02 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Файдюк В.В., суддів Земляної Г.В., Мєзєнцева Є.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 19 січня 2017 №41-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пунктів 7-2 статті 36 КЗпП України;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 січня 2017 до дня ухвалення постанови суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від від 15 січня 2020 року позов - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 19 січня 2017 року №41-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Зобов`язано Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 378 796,42 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 10 663,19 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представником Офісу Генерального прокурора подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2020 року - змінено шляхом викладення пункту 4 резолютивної частини наступним чином:

«Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 377 780,88? (триста сімдесят сім тисяч сімсот вісімдесят) гривень 88 коп».

В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генеральної прокуратури України задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 року змінено, в частині мотивів, шляхом викладення їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 року залишено без змін.

11 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява позивача про ухвалення додаткового рішення в справі, в якій вона просить витребувати з Офісу Генерального прокурора відомості (довідку) про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку працівників органів прокуратури, а саме начальника управління в період з 20 січня 2017 року по 15 січня 2020 року; постановити додаткове рішення, яким визначити середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу начальника управління, визначеного постановою Кабінету Міністрів України № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури».

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд клопотання без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Перевіривши доводи вказаної заяви та матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 статті 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

У відповідності до змісту вказаної статті, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Зі змісту заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що підставою для її подання стало те, що в апеляційній скарзі представником Офісу Генерального прокурора, як правонаступником Генеральної прокуратури України, ставилось питання про допущення помилки при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач стверджував, що період з 20 січня 2017 року по 15 січня 2020 року він складає 745 робочих днів. Суд, частково задовольняючи вимоги відповідача, визначив зазначений період 744 днями, зменшивши відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу до 377 780,88 грн.

Під час виконання судового рішення Офісом Генерального прокурора позивачу було надано довідку, якою повідомлено, що при звільненні 10 січня 2017 року середня заробітна плата ОСОБА_1 складала 13 246,20 грн (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 662,31 грн). Разом із цим, повідомлено, що 06 вересня 2017 року прокурорам і слідчим прокуратури підвищено посадові оклади. Коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника управління складає 2,24, відповідно середньоденна заробітна плата - 1483,57 грн, згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури». Станом на день подання заяви судове рішення в повному обсязі не виконано.

Офіс Генерального прокурора, 13 лютого 2020 року оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в тому числі, щодо неправильного визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, приховав факт збільшення середньоденного заробітку від суду та позивача, фактично проігнорувавши вимоги закону щодо достовірності доказів у провадженні, чим порушив основоположні засади судочинства.

Втім, колегія суддів зазначає, що наведене обґрунтування вимог розглядуваної заяви позивача не підпадає під регулювання норм статті 252 КАС України, оскільки додаткове судове рішення ухвалюється лише у випадках, виключний перелік яких наведений у вказаній нормі. Судом не встановлено наявності підстав, за яких є можливим ухвалення додаткового рішення. Так, ОСОБА_1 у позові не заявлялося вимог щодо обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу начальника управління, під час судового розгляду справи вказані обставини до відома суду не доводилися, відповідні докази не надавались.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що чинне законодавство, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.

Застосування п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади, немає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що заява позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 139, 241, 252, 311, 321, 325, 378 КАС України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 826/1799/17 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев