Справа № 286/35/21
Суддя: Гришковець А. Л.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 286/35/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, в якій просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №3391506 від 06.11.2020, провадження по справі закрити та стягнути з відповідачів судові витрати, мотивуючи тим, що вказаною постановою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.122 ч.1 КУпАП та піддано штрафу в розмірі 255 грн. за те, що він 06.11.2020 о 11 год. 05 хв. в м. Київ, проспект Перемоги,140, керуючи транспортним засобом марки «GEELY JL7162», номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 79 км/год, перевищивши встановлене обмеження швидкості руху у населеному пункті на 29 км/год., чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху. Тобто, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КпАП України. Швидкість виміряна приладом TruCam ТС000454.

Однак, він - водій вважає, що його права було порушено діями з боку працівників поліції м. Києва. Так, 06.11.2020 він рухався з дозволеною швидкістю по Житомирській трасі в напрямку м. Київ та їхав по проспекту Перемоги в напрямку м. Києва з боку м. Житомир. Після зупинки поліцейський повідомив йому про порушення ним ПДР та про рух з перевищеною швидкістю. Під час спілкування з поліцейським він заперечував, не погоджувався та просив надати йому можливість скористатися належною правовою допомогою фахівця у галузі права для належного представництва його у правовідносинах з представником органу державної влади та контролю. Натомість особа, яка представилася працівником поліції інспектором, рядовим поліції Іващенком Владиславом Олеговичем, повідомив йому про притягнення водія - його до адміністративної відповідальності та ознайомив з правами (ст.63 Конституції України, ст.ст.268, 289 КупАП), і призначив розгляд справи в невідомому місці: м. Київ, проспект Перемоги,140. Однак водій ніколи не перебував ані за зазначеною адресою скоєння правопорушення, ані за адресою розгляду справи за місцем скоєння правопорушення. Як було зазначено, він рухався у напрямку м. Києва по Житомирській трасі, яка переходить у проспект Перемоги. По цій стороні йде не парна нумерація будинків. Таким чином, водій ніяк не міг перебувати в місці скоєння правопорушення та відповідно не міг скоювати і визначеного правопорушення. Визначене в постанові не відповідає дійсності, що було зазначено водієм особі, яка розглядала справу, але поліцейський вніс зазначені адреси до постанови. Потім, ознайомивши водія з правами, передбаченими КупАП, проговорив, що водій має право на правову допомогу. Він заявив, що бажає скористатися правовою допомогою фахівця у галузі права при розгляді адміністративної справи та у зв`язку з цим клопотав про можливість надання йому правової допомоги і про перенесення розгляду справи для забезпечення йому можливості отримати допомогу підготовленим фахівцем у галузі права. Клопотання було відхилене поліцейським. Останнім, при розгляді справи, було запропоновано оглянути докази, але він, не отримавши права на належну правову допомогу, не міг оцінити докази, визначити їх відповідність та надати докази і заперечення щодо дій поліцейського.

Крім того, вказав, що п.3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівникам патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 03.02.2016 №100, встановлює, що після активації нагрудної відеокамери (відео реєстратора) все спілкування повинно бути записане безперервно. Відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. В зв`язку з цим вимагав отримати відеодокази з нагрудної камери поліцейського та з відеореєстратора, встановленого на службовому транспортному засобі, і встановити факт невідповідності наведеного в постанові фактичним обставинам справи.

Слід взяти до уваги, що він - водій позбавлений права мати захисника при розгляді адміністративної справи; ніколи не перебував за адресою, визначеною місцем вчинення правопорушення, а саме: м. Київ, проспект Перемоги, 140; факт вчинення адміністративного правопорушення є невірним; постанову складено не у відповідності до вимог чинного законодавства та з порушенням процесуальних прав водія за невідповідним місцем, визначеним поліцейським при розглядів справи та винесенні постанови; він поніс великих душевних страждань, ставши жертвою процесуальних порушень з боку поліцейського, який склав завідомо неправдивого офіційного документа, внесли до офіційного документа завідомо неправдиві відомості, душевні страждання він оцінює в 20 000 грн., а заподіяні діями старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 , які містять ознаки складу злочину, передбаченого ст. 366 КК України 40000 грн..

Позивач, перебуваючи фізичною особою, потребуючи правової допомоги, звернувся до адвокатського бюро, з яким було укладено договір про надання правової допомоги. Витрати на правову допомогу склали 20000 грн., які він просить розділити порівну між відповідачами.

Представник відповідача - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що викладені твердження позивача є хибними, а позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом, виходячи з наступного.

Під час несення служби 06.11.2020 екіпажем, за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС 000454) було виявлено порушення правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (даті - ПДР), а саме, водій транспортного засобу GELLY JL7162, номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись о 11 год 05 хв. у м. Києві, просп. Перемоги, 140, зі швидкістю 79 (сімдесят дев`ять) км/год, перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті більше як на 29 (двадцять дев`ять) км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Після чого було подано сигнал про зупинку транспортному засобу на підставі ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію". Інспектор підійшов до водія, яким виявився ОСОБА_3 , належним чином йому представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів, зазначені в п. 2.1 ПДР України на підставі ст. 32 Закону та пункту 2.4 (а) ПДР України. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме: порушення вимог п. 12.4 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача. Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності згідно з ст. 19 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Відповідач виніс постанову за ч. 1 ст. 122 КУпАП та наклав стягнення на позивача в розмірі 255 грн. відповідно до санкції статті. До постанови в якості доказу долучено відео та фото фіксацію транспортного засобу позивача, на якому зафіксовано факт перевищення позивачем встановлених ПДР обмежень швидкісного режиму для населеного пункту. Також, позивачу були пред`явлені відео та фото докази його правопорушення, документи на прилад TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000454).

Також, факт правопорушення підтверджується відео та фото з приводу TruCam LTI 20V20 ТС 000454 (відео та фото до відзива - додаються) та зазначений у фабулі постанови.

У визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в Кодексі України і адміністративні правопорушення.

Також у поданому до суду відзиві представник відповідача навів доводи стосовно достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху, зафіксованої приладом TruCam; стосовно законних підстав використання лазерного вимірювача швидкості TruCam працівниками патрульної служби.

Щодо співмірності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу відповідач вказав, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, слід звернути увагу, що відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності, які розглядаються у спрощеному позовному провадженні, відносяться справи з приводу оскарження рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 57 КАС представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідач зазначає, що представництво ОСОБА_1 здійснює адвокат Стельникович Віталій Анатолійович, адвокатського бюро Стельниковича В.А.. Зазначені факти свідчать про порушення ОСОБА_1 пункту 3 статті 7 Правил адвокатської етики.

Як вбачається з додатків до позовної заяви, саме позивач надавав собі правову допомогу, як представник бюро у справі про відновлення його особистих прав. Статтями 42, 44, 46, 57 КАС України не передбачено можливість бути стороною та одночасно представником вказаної сторони. З наведеного слідує, що ОСОБА_1 вчинив дії по захисту своїх прав, як сторона по справі, а відтак він не міг отримувати правову допомогу як сторона від самого себе. Таким чином, слід відмежувати два окремих інститути відновлення прав особи. Оскільки відшкодування завданої шкоди та судові витрати понесені під час розгляду справи в суді, зокрема отримання професійної правничої допомоги не є аналогічним визначенням, а відтак їх слід відмежовувати один від одного.

Також, звернути увагу, що обставиною, на яку позивач посилається, як на підставу для поновлення йому пропущеного строку, є його звернення 14.11.2020 із заявою про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №3391508 від 06.11.2020 до начальника управління патрульної поліції у м. Києві в адміністративному порядку. Слід зазначити в контексті спірних правовідносин, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення десятиденним строком з дня вручення постанови у справі про адміністративне правопорушення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно- правових відносинах.

Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Дослідивши в судовому засіданні письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №3391508 від 06.11.2020, вбачається, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 і піддано штрафу в розмірі 255 грн., за те, що він 06.11.2020 о 11 год. 05 хв., в м. Київ проспект Перемоги,140, керуючи транспортним засобом марки «GEELY JL7162», номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 79 км/год, перевищивши встановлене обмеження швидкості руху у населеному пункті на 29 км/год., чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КпАП України. При цьому, зазначено, що швидкість вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості руху ТЗ TruCam НОМЕР_3 (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 02.12.2010 ОСОБА_3 змінив ім`я на ОСОБА_1 (а.с.15)

Об`єктивною стороною правопорушення, за яке було притягнуто до відповідальності позивача, є перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно пункту 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про порушення ПДР, зокрема правопорушення передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно статті 279 КУпАП розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу.

Таким чином, відповідачем було розпочато розгляд справи відразу, після його представлення.

Відповідно до положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі (ч. 5 ст. 258 КУпАП).

Виходячи з вищезазначених положень законодавства, навіть у разі оскарження особою допущеного правопорушення і адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, які розглядають працівники Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається.

Щодо твердження позивача про те, що справа про адміністративне правопорушення всупереч вимогам закону була розглянута на місці вчинення правопорушення, суд зазначає наступне.

Слід звернути увагу, що в рішенні КСУ від 26.05.2015 р. № 5-рп/2015 останній розтлумачив положення ч. 1 ст. 276 КУпАП, яка передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», яке слід розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Оскільки юрисдикція інспектора УПП в м. Києві поширюється на територію м. Києва проспект Перемоги,140, юрисдикційні повноваження органу, уповноваженого розглядати справу про адмінправопорушення, визначені в ч. 1 ст. 276 КУпАП порушено не було.

Разом з тим, у вказаному рішенні КСУ наголошує на існуванні скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення (за окремими адміністративними правопорушеннями, чітко визначеними КУпАП), відповідно до якого фіксація адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника здійснюється безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

При розгляді справи про адмінправопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП відповідачем було дотримано вимоги ст. 258 КУпАП, за якою протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, посадовими особами якої на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу (ч.ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП).

У статті 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП).

Так, на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення (перевищення встановленої у населеному пункті швидкості), відповідачем надано фотознімок з приладу TruСam ТС000454, відеозапис з нього, на якому зафіксований рух автомобіля позивача зі швидкістю 79 км/год.

Твердження позивача, що водій, тобто він, ніколи не знаходився та не був за адресою: проспект Перемоги, 140 в м. Києві будь-якими доказами об`єктивно не підтверджено. Напроти, він не заперечує факту зупинення його інспектором при прямуванні по проспекту Перемоги в напрямку м. Києва з боку м. Житомир. Долучену ж ним на обгрунтування твердження схему карти Google, з врахуванням доказів наданих відповідачем, суд не може покласти в основу рішення по справі, оскільки вона не є належним та достовірним доказом в розумінні положень ст.ст. 73-76 КАС України.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Таким чином, положення Закону України «Про Національну поліцію» надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Окремо слід звернути увагу на те, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 № UA-MI/2903-2012, який засвідчує, що на підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки "Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCАМ", який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12. Лазерний вимірювач TruCAM LTІ 20/20 відноситься до ручних вимірювачів швидкості руху, тобто створений також для утримання в руках під час вимірювання. Відповідно до Інструкції виробника Laser Technologe Inc, США, використання лазерного вимірювача TruCam LTІ 20/20 передбачає можливість використання даного приладу в автоматичному режимі, вказаний режим дозволяє автоматично фіксувати номерний знак та швидкість руху транспортного засобу. Засіб може використовуватись як в мобільному, так і в статичному положенні. Тобто поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Під час фіксації перевищення встановленої швидкості руху прилад автоматично здійснює фотографування транспортного засобу порушника.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах ±2 км/год в діапазоні від 2 км/год до 200 км/год.

Можливість використання виробу "TruCam LTІ 20/20" виробництва Laser TechnologyInc, США також підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018 №04/02/03-3008, термін дії якого до 27.09.2021.

Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Враховуючи викладене, впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.

У суду немає підстав ставити під сумнів вказані висновки щодо придатності лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCАМ LTI 20/20 № TС000454 для достовірного вимірювання швидкості та фіксування адміністративних правопорушень, оскільки вони складені компетентними особами, які наділені спеціальними знаннями в даній області.

Будь-які належні і допустимі докази, які б спростовували правильність здійснених технічним засобом вимірювань швидкості, позивачем надані не було. Тобто, ним лише висловлено суб`єктивну думку, що не має жодного нормативного та доказового підґрунтя, а порушення ж ним правил дорожнього руху шляхом перевищення швидкості руху в межах населеного пункту, спростовано не було.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем прийнято рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності обґрунтовано, з урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Твердження позивача про те, що він, як водій, був позбавлений права мати захисника при розгляді справи про адміністративне правопорушення, хоча неодноразово заявляв про це інспектору під час розгляду справи, суд також не може покласти в основу рішення по справі з огляду на наступне.

Так, Конституційним судом України у рішенні від 26.05.2015 по справі №5-рп/2015 (п. 2.3) зазначено, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу (у редакції Закону №767-VII від 23.02.2014) визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Таким чином, Конституційний суд України зазначив, що перелік адміністративних правопорушень, які підлягають розгляду у скороченому провадженні (тобто фіксація адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення) є вичерпним і може бути змінений лише законом, зокрема, такий перелік порушень передбачений ч. 1 та ч. 2 ст. 258 Кодексу.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.15р. № 596-VIII внесено зміни до ст. 258 КУпАП та передбачено, що скорочене провадження у справах про адміністративне правопорушення застосовується і до правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП навіть якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа не складає протокол про адміністративне правопорушення про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, згідно з положеннями ч.ч. 2, 3, 4, 5 вказаної статті Законом встановлені випадки здійснення скороченого провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення, в тому числі, справи за ч. 3 ст. 122 КУпАП відносно позивача.

У зв`язку з цим, відповідач мав право розглянути справу у скороченому провадженні та на місці вчинення правопорушення винести постанову у справі про адміністративне правопорушення, а тому ці обставини не є підставами для скасування постанови.

За приписами закону про адміністративні правопорушення розгляд справи і накладення штрафу інспекторами поліції фактично відбувається в спрощеному порядку, підстави для відкладення таких контролюючих функцій не передбачено.

Отже, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за порушення правил у сфері дорожнього руху, має змогу спростувати виявлене правопорушення на місці його вчинення, в іншому випадку правомірність дій водія доводиться у судовому порядку шляхом подання позову про скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень, з можливістю скористатись правовою допомогою.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 , є керівником адвокатського бюро Стельниковича В.А. (без обмежень, з усіма правами начальника бюро), має право зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджується ордером серії КС №114616 від 01.01.2017 на право зайняття адвокатською діяльністю та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.12). При цьому, слід відмітити, що ордер виписано на ім`я позивача та підписано ним же. Тому посилання позивача на відсутність можливості скористатися правовою допомогою адвоката є необґрунтованим.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог ПДР України.

Нормативно-правовим актом, що регулює порядок застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів є Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, що затверджена наказом МВС України 18.12.2018 року №1026 та зареєстрована в МЮУ 11.01.2019 року за №28/32999 (надалі за текстом Інструкція із застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів).

Відповідно п.1 ч.2 Розділу І Інструкція із застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.

Відповідно п.3 ч.3 Розділу І Інструкції із застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, відео реєстратор це - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації.

Згідно ч.5 Розділу ІІ Інструкції із застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Відповідно ч.3 Розділу VIII Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису затвердженої Наказом від 18.12.2018 №1026, строк зберігання відеозаписів становить: 1) з портативних та відеореєстраторів, установлених у службових транспортних засобах, БпЛА, - 30 діб, а тому вимога позивача про отримання відеодоказу викладеного з нагрудної камери поліцейського 06.11.2020 не грунтується на законі.

Таким чином, за такого правового врегулювання, беручи до уваги доводи сторін, враховуючи обставини справи та досліджені докази, враховуючи, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах справи та долученими до відзиву доказами, стягнення відповідачем застосовано без порушень, в межах санкції ч.1 статті 122 КУпАП, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 293 КУпАП, ст.ст. 6-9, 20, 77, 78, 243-246, 286 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відмовити.

На рішення суду до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Овруцький районний суд може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. Л. Гришковець