Справа № 140/15657/20
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/15657/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Новак Л.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Кунтия Н.О.,

представника відповідача-1 Бахір Р.В.,

представника відповідача-2 Хитрик Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про визнання протиправним на скасування наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнання протиправним на скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 жовтня 2020 року №185-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 »»; поновлення на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області; стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відповідно до контракту № 30 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, укладеного між Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру і позивачем 16 вересня 2020 року.

Наказом № 299-то від 29 жовтня 2020 року Держгеокадастру позивача звільнено з посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області за власним бажанням з 30 жовтня 2020 року шляхом розірвання контракту. Підставою для звільнення у наказі зазначено: заява ОСОБА_1 , лист Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 26 жовтня 2020 року №2202-14/64596-03.

Позивач вважає такий наказ протиправним та такими, що підлягає скасуванню, оскільки в оскаржуваному наказі не вказано на підставі якої норми закону позивача звільнено, адже між нею та відповідачем склалися не цивільно-правові, a трудові відносини. B наказі лише зазначено, що позивача звільняють шляхом розірвання контракту. B той же час звільнення за власним бажанням не є підставою для припинення дії контракту та звільнення із займаної посади.

ОСОБА_1 вказує, що звільнення за власним бажання відбулося не лише без її бажання, але й без її відома. Імовірно заява про звільнення, на яку є посилання в оскарженому наказі, це та заява, яка була написана позивачем при укладенні контракту без зазначення дати одночасно із заявою про прийняття на роботу при призначені на посаду у вересні 2020 року, так-як написання цієї заяви було умовою при прийнятті її на роботу.

Крім того, позивач вказує, що 29 жовтня 2020 року перебувала на лікарняному у Волинській обласній клінічній лікарні.

Враховуючи викладене, просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено у даній справі підготовче засідання.

Представник відповідача Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у відзиві на позовну заяву позовних вимог не визнав, в обґрунтування своє позицію вказує, що підставою для прийняття наказу Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року № 299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » слугувала заява позивача від 16 жовтня 2020 року про звільнення із займаної посади за власним бажанням та лист Мінекономіки від 26 жовтня 2020 року № 2202-14/64596-03. При цьому, звертає увагу, що в наказі Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року № 299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » чітко вказані норми законодавства на підставі яких було прийнято рішення щодо звільнення, а саме: відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу та абзацу третього пункту 18 Контракту № 30.

Вважає, що Держгеокадастр дотримався процедури передбаченої законодавством щодо звільнення та виконав бажання позивача звільнитися за власним бажанням шляхом прийняття оскаржуваного наказу.

З наведених підстав, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Волинській області у поданому до суду відзиві позовних вимог ОСОБА_1 не визнав, вважає, що оскаржувані дії та рішення Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відповідають критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень. У зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

В поданій до суду відповіді на відзив відповідача Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру представник позивача підтримав правову позицію, наведену у позовній заяві. Також вказує, що за відсутності доказів активного волевиявлення (дій) ОСОБА_1 щодо наполягання розірвати трудовий договір, у строк визначений статтею 38 КЗпП України та ураховуючи стан непрацездатності позивача у вказаний період, наказ №299-то від 29 жовтня 2020 року Держгеокадастру про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області за власним бажанням з 30 жовтня 2020 року шляхом розірвання контракту є протиправним та підлягає скасуванню. Зазначає, що Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру надано суду написану ОСОБА_1 при прийнятті на роботу заяву про звільнення, яка не зареєстрована Держгеокадастром. Зазначає, що позивач особисто такої заяви до служби не передавала та не надсилала її поштою. Більше того, при написанні заяви позивач не вказувала дати її написання і дата, яка написана у поданій відповідачем до суду заяві написана не ОСОБА_1 , а іншою особою. Таким чином, на момент подання заяви про звільнення за власним бажанням та видачі відповідного наказу про звільнення у позивача не було волевиявлення на звільнення, а надані відповідачами докази підтверджують неправомірність прийнятого рішення щодо звільнення ОСОБА_1 .

В поданих до суду запереченнях представник відповідача Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру підтримав доводи відзиву. Звертає увагу, що в даному випадку звільнення проводилося за власним бажанням, що не передбачає собою вказування позивачем обов`язкової чи бажаної дати звільнення. Відсутність дати звільнення, як і дати складання заяви про звільнення за власним бажанням без поважної причини, не робить її недійсною, адже відлік двотижневого строку проводять із дня, що настає за днем фактичного попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням. Крім того, чинне законодавство не містить заборон щодо звільнення працівника за власним бажанням в період тимчасової непрацездатності. Більше того, про знаходження позивача на лікарняному під час прийняття оскаржуваного наказу Держгеокадастру не було відомо.

Ухвалою суду від 16 січня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі на тридцять днів.

08 лютого 2021 року від Головного слідчого управління Національної поліції України на виконання ухвали суду від 14 січня 2021 року надійшов оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення.

Ухвалою суду від 29 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзиві та запереченнях проти позову, просили у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 16 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру укладено контракт № 30 від 16 вересня 2020 року про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2 (а.с.9-12).

Відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 16 вересня 2020 року №241-то «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено 17 вересня 2020 року на посаду заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, за результатами добору з призначення на вакантну посаду держаної служби шляхом укладання контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2 та до дня визначення суб`єктом призначення або керівником державної служби переможця за результатами конкурсного відбору відповідно до законодавства (а.с.72).

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» та абзацу третього пункту 18 контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2 від 16 вересня 2020 року №30 позивача звільнено з посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області за власним бажанням шляхом розірвання контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2 від 16 вересня 2020 року №30 (а.с.71).

Підставою звільнення у наказі від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » вказана, зокрема, заява ОСОБА_1 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 жовтня 2020 року №185-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 29.10.2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 », датою звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області вважається 30 жовтня 2020 року.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, суд зазначає.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), який набрав чинності з 01 травня 2016 року.

Відповідно до частин другої-третьої статті 5 Закону України № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін визначені статтею Закону № 889-VIII.

Так, згідно з частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Відповідно до частини другої статті Закону № 889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя статті 86 Закону № 889-VIII).

Відтак, Законом 889-VIII визначено як дві окремі підстави припинення державної служби припинення її з ініціативи державного службовця звільнення за власним бажанням та за угодою сторін.

Системний аналіз Закону № 889-VIII, а також предмет цього спору свідчить про те, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням необхідно з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.

Основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Водночас, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII.

Як вже зазначалося судом, наказ Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнятий, зокрема, відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с. 71).

Дослідивши оригінал заяви ОСОБА_1 від 16 жовтня 2020 року, належним чином завірену копію якої судом приєднано до матеріалів справи (а.с. 193), про звільнення її із займаної посади за власним бажанням, суд встановив, що вказана заява не містить дати, з якої позивач має намір звільнитися за власним бажанням, а також не містить дати резолюції та належної резолюції керівника державного органу. Зазначена дата заяви написана іншим почерком та чорнилом.

Крім того, допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 , яка була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та давали показання під присягою, зазначила, що заяву про звільнення за власним бажанням написала при укладенні контракту у вересні 2020 року без зазначення дати її написання, дату 16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на вказаній заяві не писала.

Проте, основними умовами для припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 грудня 2020 року №140/3179/19, та в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при вирішенні даної справи.

Водночас частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною другою статті 38 КЗпП України встановлено, що якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Крім того, закон не встановлює обов`язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

За цих обставин зі змісту означених норм права вбачається, що звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення з зазначенням при цьому поважної причини, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення.

Як вже зазначалося судом в заяві про звільнення позивача календарна дата припинення державної служби ОСОБА_1 не зазначена, а лише сформульовано підставу такого звільнення, а саме: за власним бажанням.

При цьому, суд звертає увагу на те, що строк звільнення позивача 30 жовтня 2020 року визначено головою Держгеокадастру Р.Лещенком в одноособовому порядку, що не узгоджується з правовим визначенням звільнення за власним бажанням та суперечить частині першій статті 86 Закону України «Про державну службу».

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України ).

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Належних та допустимих доказів про припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII відповідачі не надали, з урахуванням чого суд дійшов висновку, що наявна у матеріалах справи заява позивача на звільнення за власним бажанням не може свідчити про дотримання роботодавцем всіх істотних умов звільнення за власним бажанням, оскільки дата, з якої працівник має бути звільнений є суттєвим та обов`язковим елементом такої заяви, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити.

Крім того, суд звертає увагу, що звільнення позивача відбулось в період перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності, який наявний в матеріалах справи.

У постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року у справі №821/761/17 судом зазначено, що приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно, дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»).

Окрім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд приходить висновку, що відсутність в заяві ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням визначеної дати припинення державної служби свідчить про відсутність її волевиявлення з цього приводу та позбавляє відповідача права на звільнення позивача за частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 » є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Враховуючи ту обставину, що суд визнає протиправним та скасовує наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 », у зв`язку з чим також слід визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 жовтня 2020 року №185-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 »», як такий, що прийнятий на виконання попереднього наказу.

Також, відповідно до положення частини першої статті 235 КЗпП України У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що встановлено протиправність звільнення позивача з посади 30 жовтня 2020 року, суд вважає, що вимога щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області підлягає задоволенню з 31 жовтня 2020 року.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про державну службу», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 жовтня 2020 року №185-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 29 жовтня 2020 року №299-то «Про звільнення ОСОБА_1 »».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з 31 жовтня 2020 року.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк

Повне судове рішення складено 03 березня 2021 року