Справа № 300/1999/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1999/20 пров. № А/857/1085/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року, ухвалене суддею Панікар І.В. у м. Івано-Франківську о 16 год. 19 хв. у справі № 300/1999/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні у розмірі 18 421,10 грн та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 898,59 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що наказом № 281к від 28.04.2020 року відповідач звільнив позивача із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Водночас, при звільненні з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу при звільненні, яка передбачена статтею 44 Кодексу Законів про працю України.

При цьому, позивач вважає, що у цьому спорі застосуванню підлягають норми Кодексу Законів про працю України, оскільки спеціальним Законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Позивач вважає, що відповідач порушив його право на отримання вихідної допомоги при звільненні. На думку позивача, належним захистом порушеного права є стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги разом із компенсацією середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено.

Зобов`язано Івано-Франківську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу.

Зобов`язано Івано-Франківську обласну прокуратуру виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, Івано-Франківська обласна прокуратура, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про задоволення позову.

Таку позицію відповідач пояснює тим, що позивач з 30.04.2020 року звільнений з посади в органах прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Водночас, відповідач зазначає, що норми спеціального закону, а саме Закону України «Про прокуратуру» мають пріоритет у правозастосуванні. Тому, оскільки, нормами спеціального закону не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, то норми Кодексу Законів про працю України, у цьому випадку, не можуть бути застосовані субсидіарно.

Суд першої інстанції, на думку відповідача, дав неправильну оцінку нормам матеріального права, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідач додатково зазначає, що суд не може на майбутнє зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а тому, на думку відповідача, зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку є не правильним.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 в період з 01.08.1994 року по 30.04.2020 року безперервно працював в органах прокуратури України.

Наказом прокуратури Івано-Франківської області № 281К від 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.

Представник ОСОБА_1 адвокат Мигаль Христина Орестівна 26 травня 2020 року звернулась до відповідача із адвокатським запитом про надання інформації щодо виплачених позивачеві при звільненні грошових коштів.

Листом від 02.06.2020 року № 18-2887-20 прокуратура Івано-Франківської області повідомила представника позивача про те, що Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги, особам, які звільнені з органів прокуратури підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин субсидіарно підлягає застосуванню Кодекс Законів про працю України.

Водночас, право позивача на одержання суми вихідної допомоги визначено статтею 44 Кодексу Законів про працю України, а правові норми ст. 116 Кодексу Законів про працю України прямо покладають на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в тому числі вихідну допомогу при звільненні. Одночасно, суд першої інстанції застосував до відповідача, передбачену статтею 117 КЗпП України, відповідальність за невиконання обов`язку виплатити вихідну допомогу при звільненні, у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII) встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

На основі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та постанові від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20.

Апеляційний суд встановив те, що наказом прокуратури Івано-Франківської області № 281К від 28 квітня 2020 року позивач звільнений з займаної посади з 30 квітня 2020 року, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII. Підставою звільнення є рішення кадрової комісії, прийняте за результатами проведеної атестації позивача.

На день звільнення позивача відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивач звільнений на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Що стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні то апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Водночас, суд першої інстанції вирішив це питання таким чином, що зобов`язав Івано-Франківську обласну прокуратуру виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Відповідач рішення суду першої інстанції оскаржив в цілому, і щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказав, що суд вирішив питання про виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні на майбутнє.

Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року по справі 711/4010/13 вказала, що сам факт невиплати вихідної допомоги при звільненні за наявності відповідного права, сам по собі створює умови для застосування до роботодавця відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Тому апеляційний суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що суд першої інстанції вирішив питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на майбутнє.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 300/1999/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 02.03.2021 року