Справа № 160/13801/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
27.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому просить визнати відмову, яка викладена в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зарахуванні періодів роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року з 07.05.1986 рік по 25.06.1986 року та 26.06.1986 року по 30.07.1986 року для призначення пенсії за віком незаконною; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року, з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та 26.06.1986 року по 30.07.1986 року до загального страхового стажу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.04.2020 року позивач звернувся із заявою для призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з необхідними документами. Відповідач відмовив через відсутність необхідного страхового стажу, оскільки період роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року не зараховано до загального стажу через те, що запис про звільнення не можливо прочитати, а у записах по періодах з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та 26.06.1986 року по 30.07.1986 рік відсутнє посилання на КзПП. Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки вважає, що стаж його роботи на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком є достатнім для призначення пенсії. Просить позов задовольнити, оскільки стаж роботи в невизнані відповідачем періоди підтверджується записами в трудовій книжці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та запропоновано відповідачу у 15 денний термін надати відзив на позовну заяву.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився у м. Херсон, та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
06.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в зарахуванні періодів роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року, з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та з 26.06.1986 року по 30.07.1986 року до загального страхового стажу та відмови у призначенні пенсії неправомірними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України №1058-IV.
Відповідно до положень частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Згідно з частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Абзацом 1 частини 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон 1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, єдиною підставою для відмови в призначенні позивачу пенсії є відсутність у нього визначеного законом стажу - 27 років.
При цьому, згідно листа відповідача від 17.07.2020 року про відмову в призначені пенсії розрахований Управлінням страховий стаж позивача становить 25 років 6 місяців 22 дні без урахування періодів роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та з 26.06.1986 року по 30.07.1986 року.
Відповідач, обґрунтовуючи правомірність відмови у зарахуванні спірних періодів до стажу, посилається на те, що за період роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року запис про звільнення не можливо прочитати, у періодах з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та з 26.06.1986 року по 30.07.1986 року відсутне посилання на КзПП.
При цьому, порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях на час прийняття та звільнення позивача з роботи у спірні періоди регулювався положеннями Інструкції №162 від 20.07.1974 року (зі змінами та доповненнями).
Відповідно пункту 1.1 Інструкції №162 від 20.07.1974 року, трудова книжка являється основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ і організацій, які пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно частини в) «Внесення відомостей про роботу», в графі 3 розділу «Відомості про роботу» в вигляді заголовку пишеться повна назва підприємства.
Відповідно пункту 2.14 цієї Інструкції, якщо за час роботи робітника або службовця назва підприємства зміниться, то про це окремим рядком в графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство з такого-то числа перейменовано на таке-то», а в графі 4 проставляється підстава для перейменування наказ (розпорядження), його дата та номер.
Згідно пункту 4.1 Інструкції №162 від 20.07.1974 року, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагороди і заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, трудові книжки ведуться на підприємствах, установах та організаціях керівником або уповноваженою ним особою в порядку встановленому чинним на момент заповнення трудової книжки нормативно-правовим актом, який регулює порядок заповнення трудових книжок. В свою чергу, працівник не може відповідати за правильність та повноту ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації підприємства і це не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Судом встановлено, що у трудовій книжці НОМЕР_2 від 03 лютого 1977 року виданій на імя позивача містяться записи про його трудову діяльність з 03.02.1977 року.
Так, у спірні періоди в трудовій книжці позивача наявні наступні записи:
№1 від 03.02.1977 року прийнятий на Херсонський завод напівпровідникових приладів ім. 50-річчя СРСР в цех №5 учнем слюсаря ремонтника (нак. №167 від 03.02.1977 р.);
№2 від 01.06.1977 року присвоєно перший розряд слюсаря ремонтника цеха №5 (нак. №163 від 27.05.1977 р.);
№3 від 27.07.1978 року переведений різб`ярем на пилах і ножівках третього розряду цех №2 (пр. 874 від 26.07.78 р.);
№4 від 15.05.1979 року переведений різб`ярем на пилах і ножівках і верстатах третього розряду цех №2 (пр. 874 від 15.05.1979 р.);
№5 від 15.10.1979 року звільнений у зв`язку з надходженням на військову службу (пр. 1630 від 15.10.1979 р.);
При цьому, з дослідженої копії трудової книжки вбачається, що запис №5 неможливо повністю прочитати оскільки його залито рідиною яка розмазала чорнило та частково печатку підприємства.
В свою чергу, вказаний період роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року підтверджується архівною довідкою №Р-04, від 02.10.2020 року виданою Дочірнім підприємством «Дніпро-Сервіс» Відкритого акціонерного товариства «Компанія «Дніпро» на підставі архівних документів, які знаходяться на зберіганні у ДП «Дніпро-Сервіс» ВАТ «Компанія Дніпро».
Отже, на переконання суду, період роботи позивача на Херсонському заводі напівпровідникових приладів ім. 50-річчя СРСР підтверджений наданою довідкою та підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача, який підлягає врахуванню при призначенні пенсії за віком.
В свою чергу, відповідно запису №15 від 07.05.1986 року позивача прийнято робочим на час сезону до Совхозу «Семеновод» Цюрупинського району Херсонської області (нак. №11 від 17.05.1988 р.);
Відповідно запису №16 від 26.06.1986 позивача звільнено за власним бажанням (нак. №40 від 25.06.1986 р.);
Відповідно запису №17 від 26.06.1986 позивача зараховано гектарником з Совхоз ім. Шевченка (нак. №56 від 26.06.1986 р.);
Відповідно запису №18 від 30.07.1986 позивача звільнено по закінченню польових робіт (нак. №78 від 30.07.1986 р.);
Суд погоджується з відповідачем щодо того, що відсутнє посилання на КЗпП при звільнені в записах №15 та №17.
Однак, оскільки обов`язок здійснення записів у трудовій книжці покладено на роботодавця, а не на працівника, відповідальність за можливе невчинення такого запису, або вчинення запису не в повному обсязі не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.
При цьому, визначальним є саме наявність необхідного трудового стажу, а не правильність заповнення трудової книжки.
В даному випадку, відповідачем відмовлено в призначенні пенсії позивачу з причини відсутності необхідного стажу, до якого не зараховано певні періоди, що на переконання суду було зроблено передчасно.
Суд звертає увагу, що підставою для зарахування періодів роботи є відповідний стаж роботи. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, що в данном випадку підтверджується записами у трудовій книжці та наданою архівною довідкою. Отже, повідомляючи позивачу про відмову в призначенні пенсії, ПФУ діяло необґрунтовано.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправною відмови у призначенні пенсії та у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу, а належним способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати періоди роботи до страхового стажу позивача для призначення йому пенсії за віком.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Разом з тим, частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії позивачу враховуючи зараховані до загального страхового стажу спірні періоди його роботи.
Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин суд доходить висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
В силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 у розмірі 840, 80 грн., сплата якого підтверджується квитанцією від 22.10.2020 року.
Згідно з частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та у зарахуванні періодів роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року, з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та з 26.06.1986 року по 30.07.1986 року до загального страхового стажу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 03.02.1977 року по 15.10.1979 року, з 07.05.1986 року по 25.06.1986 року та 26.06.1986 року по 30.07.1986 року до загального страхового стажу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії враховуючи зараховані до загального страхового стажу періоди роботи.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04.01.2021 року.

Суддя С.І. Озерянська