Справа № 600/257/21-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/257/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких звернувся представник за дорученням Райзман Олександр Якович до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2021 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких звернувся представник за дорученням Райзман Олександр Якович (позивачі) до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, з встановленням підвищення до пенсії в розмірі 19% за більш пізній вихід на пенсію на строк 38 місяців з 24.10.2017 року по 11.01.2021 року, з виплатою компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 11.01.2021 року по день фактичної виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.01.2021 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, з встановленням підвищення до пенсії в розмірі 21,5% за більш пізній вихід на пенсію на строк 38 місяців з 24.10.2017 року по 11.01.2021 року, з виплатою компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 11.01.2021 року по день фактичної виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.01.2021 року.

допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу по пенсіях, починаючи з 11.01.2021 року по день фактичної виплати;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначив, що у зв`язку з тим, що до виїзду на постійне місце проживання за кордон позивачі проживали і були зареєстровані в м. Чернівці Чернівецької області та відповідно до Постанови КМУ від 11.04.2002 року №497 "Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду" є підстави для їх звернення із заявою призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

У відповідності до ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25.11.2005 року №22-1, позивачі 11.01.2021 року звернулися через представника за дорученням до відповідача із заявами встановленої форми про призначення їм пенсії за віком, на визначений кожним позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.01.2021 року.

До заяв були додані для огляду і засвідчення копій оригінали необхідних документів, що підтверджують право позивачів на призначення пенсії за віком, в тому числі, що підтверджують громадянство України, про місце постійного проживання, стаж та заробітну плату.

Листами від 21.01.2021 року №2400-1706-8/2043 та №2400-1706-8/2062 позивачам відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутності документів про місце проживання/реєстрації позивачів на території України.

На думку представника позивачів, мотиви такої відмови суперечать положенням Конституції України, нормам міжнародного права, чинного пенсійного законодавства і представленим у справі документам, тому дії відповідача в цій частині слід визнати протиправними.

Також представник відповідачів вважає, що належним способом захисту порушеного права у даній справі є зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачам пенсії за віком, як непрацюючим пенсіонерам, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням перерахунку, індексації пенсії та компенсації втрати частини доходів, на певний позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.01.2021 року.

Представник позивачів вважає, що пенсії за віком позивачам повинні бути призначені з урахуванням підвищень до пенсії в таких розмірах: ОСОБА_1 - 19% за більш пізній вихід на пенсію на строк 38 місяців з 24.10.2017 року по 11.01.2021 року; ОСОБА_2 - 21,5% за більш пізній вихід на пенсію на строк 43 місяці (за період з 21.05.2017 року по 11.01.2021 року).

21.01.2021 року представником позивачів до органу ПФУ надані встановленим порядком необхідні документи для призначення їм пенсії за віком, що підтверджено розписками-повідомлення органу ПФУ від 12.01.2021 року.

Отже, представник позивачів вважає, що позивачі досягли пенсійного віку, згідно із записами у трудовій книжці і диплому про закінчення технікуму мають необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком, визначений законом, з підвищенням до пенсії за більш пізній вихід на пенсію, звернулися до відповідача з заявами встановленого зразка про призначення пенсії за віком з необхідними документами.

Щодо дискреційних повноважень органу Пенсійного фонду та належного способу захисту порушеного права представник позивачів зазначив, що рішення про зобов`язання повторно розглянути заяву позивачів про призначення пенсії з урахуванням висновків суду фактично є відмовою в позові, оскільки таке рішення не забезпечить захист порушених прав позивача на отримання пенсії за віком і призведе до повторного судового розгляду.

Таким чином, для ефективного і повного захисту порушених прав позивачів, виключення передумови для повторних судових розглядів, і з урахуванням відсутності механізму законодавчого врегулювання порядку виплати пенсій громадянам, які проживають за кордоном, суд має право покласти на відповідача зобов`язання прийняти певне рішення.

Про судовий контроль за виконанням рішення суду та допущення рішення до негайного виконання представник позивача зазначив, що невиконання органами Пенсійного фонду судових рішень у встановлений законом термін і належним чином призводить до масових повторних судових процесів і перевантаженості судів, у зв`язку з чим існує необхідність в застосуванні судом заходів для реального захисту порушеного права, а саме зобов`язання надати суду звіт про виконання рішення та звернення рішення до негайного виконання.

Відповідач, не погоджуючись з позовним вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що 12.01.2021 року представник позивачів звернувся до Головного управління про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до Закону України" Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

21.01.2021 року Головне управління листами №2400-1706-8/2062 та №2400-1706-8/2063 повідомило представника позивачів, що відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 року №1566/11846 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно п. 2.22 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

При цьому, згідно 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Також відповідач звертав увагу суду, що у свої позовній заяві представник позивача посилається на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано неконституційними положення Закону №1058-IV в частині ст. 49 "Припинення та поновлення виплати пенсії" та другого речення ст. 51 "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон", вказане рішення стосується питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і не регулює питання призначення пенсії. Тому Головне управління просить суд не застосовувати та не брати уваги дане рішення Конституційного Суду України, оскільки воно не регулює питання призначення пенсії.

Таким чином, Головне управління вважає, що ним правомірно відмовлено позивачам у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з порушенням Порядку №22-1 та відсутністю діючої угоди між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення.

Ухвалою суду від 16.02.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні обставини справи у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон тип P № НОМЕР_2 виданий 21.10.2019 року, орган, що видав - 2ISR . Постійне місце проживання в Ізраїлі (а.с. 20-21).

Відповідно до Довідки ТОВ "Укрвторресурс" №3437 від 23.12.2020 року ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 12.10.1981 року по 21.06.1996 року, виписаний в Ізраїль (зв. а.с. 23).

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон тип P № НОМЕР_5 виданий 21.10.2019 року, орган, що видав - 2ISR . Постійне місце проживання в Ізраїлі (а.с. 24-25).

Відповідно до Довідки ТОВ "Укрвторресурс" №3436 від 23.12.2020 року ОСОБА_2 була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 12.10.1981 року по 21.06.1996 року, виписаний в Ізраїль (а.с. 28).

11.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою в якій просив прийняти рішення про призначення пенсії за віком починаючи з 11.01.2021 року, у відповідності до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV, з встановленням підвищення до пенсії у розмірі 19% за відстрочку виходу на пенсію на строк 38 місяців з 24.10.2017 року по 11.01.2021 року. До вказаної заяви позивачем було додано: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; довідка про номер облікової картки платника податків; трудова книжка; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; нотаріальна довіреність на представника; довідка про місце проживання заявника в м. Чернівці до виїзду на ПМЖ за кордон; заява про призначення пенсії з розпискою-повідомленням; Довідка про заробітну плату за період з 1989 року по 1996 року; диплом про закінчення технікуму; довідка ДМС про документування закордонним паспортом; заява про виплату пенсії на банківський рахунок (а.с. 28-38).

Розглянувши заву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 11.01.2021 року, відповідач листом від 21.01.2021 року №2400-1706-8/2063 повідомив ОСОБА_1 , що підстав для призначення пенсії за законодавством України немає. Відмова мотивована тим, що згідно наданими копіями документів ОСОБА_1 є громадянином Ізраїлю, який проживає в Ізраїлі, що не дає права на отримання пенсії із солідарної системи (враховуючи відсутність діючої угоди між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення) (а.с. 39).

11.01.2021 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою в якій просила прийняти рішення про призначення пенсії за віком починаючи з 11.01.2021 року, у відповідності до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV, з встановленням підвищення до пенсії у розмірі 17,5% за більш піздній вихід на пенсію (за період з 21.05.2017 року по 11.01.2021 року). До вказаної заяви позивачем було додано: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; довідка про номер облікової картки платника податків; трудова книжка; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; нотаріальна довіреність на представника; довідка про місце проживання заявника в м. Чернівці до виїзду на ПМЖ за кордон; заява про призначення пенсії з розпискою-повідомленням; Довідка про заробітну плату за період з 1987 року по 1995 року; довідка про перейменування підприємства; диплом закінчення технікуму; свідоцтво про шлюб; свідоцтво про народження сина ОСОБА_3 ; довідка ДМС про документування закордонним паспортом; заява про виплату пенсії на банківський рахунок (а.с. 30-38).

Розглянувши заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком від 11.01.2021 року, відповідач листом від 21.01.2021 року №2400-1706-8/2062 повідомив ОСОБА_2 , що підстав для призначення пенсії за законодавством України немає. Відмова мотивована тим, що згідно наданими копіями документів ОСОБА_2 є громадянкою Ізраїлю, яка проживає в Ізраїлі, що не дає права на отримання пенсії із солідарної системи (враховуючи відсутність діючої угоди між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення) (а.с. 40).

Вважаючи протиправними відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Рішенням №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 року.

Як вказано в Рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року (далі - Порядок) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон тип P № НОМЕР_2 виданий 21.10.2019 року, орган, що видав - 2ISR . Постійне місце проживання в Ізраїлі.

ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон тип P № НОМЕР_5 виданий 21.10.2019 року, орган, що видав - 2ISR . Постійне місце проживання в Ізраїлі.

Вказані документи, що посвідчують особу позивачів були додані ними до заяв про призначення пенсії за віком від 11.01.2021 року. Таким чином, посилання відповідача на відсутність у позивачів паспорта є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Виходячи з приписів статті 24 Конституції України суд зазначає, що проживаючі в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, посилання відповідача на проживання позивачами на в Ізраїлі, як на підставу для відмови у призначенні пенсії є необґрунтованими та такими, що суперечать Конституції України та міжнародним зобов`язанням України.

Вищевказаний висновок суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена в постановах від 12.03.2019 по справам: №308/6229/16-а (адміністративне провадження №К/9901/17631/18), №441/1239/17 (адміністративне провадження №К/9901/16361/18), №752/10522/16-а (адміністративне провадження №К/9901/13541/18) та інших.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Отже призначити в даному випадку пенсію необхідно з дня звернення позивачами до пенсійного органу із відповідною заявою. Оскільки позивачі звернулись до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу 11.01.2021 року, то відповідач повинен призначити виплату пенсії позивачами саме з 11.01.2021 року.

Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що відображена в постанові від 20.02.2018 року (справа №757/12134/14-а; номер провадження №К/9901/5941/18), від 27.02.2018 року (справа №523/5348/17, номер провадження К/9901/247/17).

Окремо, суд зазначає, що до виїзду за кордон, в період з 12.10.1981 року по 21.06.1996 року, позивачі проживали на території України, за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи від 23.12.2020 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність дій Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги у вказаній частині.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пенсії за віком, суд звертає увагу на таке.

Згідно підпунктів 2, 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 8 Конституції України, закріплено що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно з пунктом 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Оскільки судом встановлено, що відповідачем протиправно відмовлено позивачам у призначенні пенсії за віком, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивачів є зобов`язання відповідача прийняти рішення за наслідками розгляду заяв позивачів про призначення пенсії за віком від 11.01.2021 року.

Застосовуючи механізм ефективного захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень, враховуючи зміст позовних вимог та приписи статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пенсії за віком не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 01.11.2021 року, підлягають задоволенню.

При цьому, покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Разом з тим суд зазначає, що предметом спору у даній справі є правомірність дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачам пенсії за віком та зобов`язання призначити такі пенсії, однак предметом спору не є розмір та складові таких пенсій, а тому питання та позовні вимоги в частині щодо призначення пенсії з встановленням відсоткового підвищення до пенсії за більш пізній вихід на пенсію та виплата компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії є передчасними та, відповідно, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині допущення до негайного виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу по пенсіях, починаючи з 11.01.2021 року по день фактичної її виплати, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки предметом спору у даній справі є правомірність дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачам пенсії за віком та зобов`язання призначити таку пенсію, а не присудження позивачам виплати пенсії, то суд приходить до висновку про відсутність визначених ст. 371 КАС України підстав для звернення рішення у даній справі до негайного виконання.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в 14-денний термін подати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 1-3 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Звернувшись з позовом до суду, позивачами, окрім (самої) вимоги застосувати звіт до суб`єкта владних повноважень, не наведено жодного аргументу про необхідність застосування вказаних заходів, а тому, суд вважає безпідставною вимогу позивача застосувати до відповідача такий захід, як - зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, оскільки рішення у справі в разі набрання законної сили є достатнім засобом відновлення порушеного права, а зазначена вимога в спірних правовідносинах є передчасною.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, зважаючи на задоволення основних позовних вимог, на користь позивачів підлягають стягненню понесені ними судові витрати, а саме судовий збір на суму 1816,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких звернувся представник за дорученням ОСОБА_4 до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 01.11.2021 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 01.11.2021 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій судові витрати - судовий збір в сумі 908,00 грн, сплачений відповідно до квитанції №421 від 01.02.2021 року.

5. Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій судові витрати - судовий збір в сумі 908,00 грн, сплачений відповідно до квитанції №454 від 01.02.2021 року.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , Ephraim АДРЕСА_2 );

Позивач - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , Ephraim АДРЕСА_2 );

Представник позивачів - ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 , Hayogev АДРЕСА_3 );

Відповідач - Головне Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області (, площа Центральна, 3, м. Чернівці, Чернівецька область, 58002).

Суддя В.О. Григораш