Справа № 320/5907/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5907/20 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2020 року Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління», в якому просило стягнути з відповідача 92136 грн 38 коп. адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю і пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення процесуальних норм, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що він здійснив всі належні заходи для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю: створив відповідні робочі місця та подавав до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості щомісячні звіти форми 3-ПН. При цьому, відповідач стверджує, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування. Крім того, апелянт просить врахувати, що в порушення вимог ч. 5 ст. 251 КАС України суд першої інстанції не направляв на його адресу рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію ухвали про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з копією позовної заяви. Відповідач стверджує, що враховуючи неотримання ним вказаних документів він був позбавлений можливості надати до суду відзив на позовну заяву разом з доказами, що підтверджують відсутність підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій та пені.

У відзиві на апеляційну скаргу Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що з відповідача належить стягнути спірні санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» є юридичною особою (ідентифікаційний код 13705191) - працедавцем, який відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов`язаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

У січні 2020 року відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт за формою № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік, згідно з яким задекларував: середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу відповідача впродовж 2019 року - 183 особи, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до 4 % нормативу - 7 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників осіб з інвалідністю, які працювали - 6 осіб, кількість незайнятих інвалідами робочих місць - 1 місце; середньорічна заробітна плата штатного працівника 90864 грн 50 коп.

Оскільки відповідач суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення разом з пенею.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано норматив щодо працевлаштування інвалідів у кількості 1 робоче місце про що зазначено у звіті за формою № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі - Закон № 875-XII), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 875-XII передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 та 5 ст. 19 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст. 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Частиною 1 ст. 20 Закону № 875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Приписи ч. 2 ст. 20 вказаного Закону визначають, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Судовою колегією враховується, що діючим законодавством встановлюється обов`язків для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 875-XII забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875-XII Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Тобто забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення особи з інвалідністю до підприємства або звернення особи з інвалідністю до державної служби зайнятості (з подальшим її направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Стаття 18 Закону № 875-XII не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

Разом з тим, ч. 3 ст. 18 вказаного Закону № 875-XII чітко визначені обов`язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2018 року у справі № П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі №804/8007/16 та від 13 червня 2018 року у справі № 819/639/17.

При цьому доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для них, є звіт форми № 3-ПН.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.

За змістом ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VІ роботодавці зобов`язані, серед іншого: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

У свою чергу, наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 затверджено форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання.

Форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця. Актуальність зазначених у формі № 3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку. Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником (пункти 3-5 Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Порядок № 316).

Аналіз наведених правових норм свідчить, що законодавством встановлено обов`язок роботодавця створити робочі місця для осіб з інвалідністю відповідно до нормативу та подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу Державної служби зайнятості.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.003187 наголосив на тому, що виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавцем полягає рівною мірою у виконанні ним таких активних дій: виділення та створення робочих місць; надання державній службі зайнятості інформації; звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Такі активні дії є обов`язком роботодавця, які мають виконуватись у належний спосіб та у строки, встановлені чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт за формою № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік у якому зазначив про те, що на підприємстві відповідно до визначеного законодавством нормативу має працювати 7 осіб з інвалідністю, фактично працюють - 6 осіб та 1 посада залишається вакантною.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконав передбачений Законом № 875-XII обов`язок щодо працевлаштування однієї особи з інвалідністю.

Водночас, під час розгляду справи суд першої інстанції не з`ясував обставини щодо того, чи вживав відповідач відповідні заходи з метою працевлаштування інвалідів.

Для підтвердження обставин стосовно правомірності своїх дій та відсутності підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відповідач надав до суду апеляційної інстанції докази, які не були надані до суду першої інстанції та не були предметом його перевірки.

Неможливість надання таких доказів до суду першої інстанції обґрунтована тим, що відповідач не отримував копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви, які були направлені йому електронною поштою. Вказані обставини підтверджується копією довідки ТОВ «Магнус Лімітіітед» від 15 грудня 2020 року № 82.

Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що відзив на позовну заяву та вказані вище докази не було подано до суду першої інстанції з об`єктивних причин, колегія суддів вважає за можливе прийняти такі докази та надати їм правову оцінку.

З копій документів, які надані до суду апеляційної інстанції, вбачається, що у 2019 році КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» подавав звіт форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» про наявність вільних вакансій, зокрема по посаді кондуктор громадського транспорту: 23 січня 2019 року, 22 лютого 2019 року, 22 березня 2019 року, 23 квітня 2019 року, 23 травня 2019 року, 21 червня 2019 року, 23 липня 2019 року, 23 серпня 2019 року, 23 вересня 2019 року, 23 жовтня 2019 року, 23 листопада 2019 року, 23 грудня 2019 року. У коментарях до цієї вакансії зазначено про можливість працевлаштування осіб з інвалідністю.

Вказана інформація підтверджується також копією листа Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 17 грудня 2020 року № 1138/1052.05/01-24 у якому зазначено, що наявна на підприємстві вакансія по посаді кондуктор громадського транспорту для осіб з обмеженими фізичними можливостями не була укомплектована по причині відсутності на обліку безробітних, які б відповідали замовленій вакансії.

Таким чином, відповідач вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення правопорушення.

Також, матеріали справи не містять докази безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.

За таких обставин справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

З огляду на те, що під час розгляду справи суд першої інстанції неповною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов