Справа № 260/3211/20
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2021 року м. Ужгород№ 260/3211/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Повідайчик О.І.,

відповідача: Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації, представник - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 23 лютого 2021 року.

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації, яким просить суд:

- визнати відмову відповідача в переведенні на посаду спеціаліста з опрацювання документів і прийняття рішень відділу державних соціальних допомог Управління соціального захисту населення Воловецької РДА (на час відсутності основного працівника) оформлену листом від 10 серпня 2020 року № 1107/01 протиправною;

- визнати дії відповідача щодо відмови в наданні позивачці щорічної відпустки за пророблений період тривалістю 40 календарних днів та додаткової відпустки за стаж державної служби протиправними на підставі заяви від 10.09.2020р. протиправними;

- визнати дії відповідача щодо звільнення позивачки з роботи 14 вересня 2020 року протиправними.

- поновити ОСОБА_1 на роботі з 14 вересня 2020 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 57 ЗУ «Про державну службу»;

-відшкодувати понесені судові витрати.

Зазначає, що Наказом № 14-К 14 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » її було звільнено з посади спеціаліста відділу з питань персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги управління соціального захисту населення райдержадміністрації згідно п.2 ст.36 КЗпП України незаконно, оскільки не було враховано всіх обставин, за яких таке звільнення 14 вересня 2020р. не могло відбутися у законний спосіб.

Зокрема не було враховано, обставини, що передували переведенню особи на іншу тимчасову посаду, саму процедуру переведення, факт виходу на роботу основного працівника в травні 2020 року та інші.

Зазначає, що оскільки не була звільнена за день до виходу основного працівника і трудові відносини з нею тривали до 14 вересня 2020 року то відповідно до вимог ч.1 ст.39-1 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним на невизначений строк.

За таких обставин звільнення у зв`язку з закінченням трудового договору (відповідно до Наказу №14-К - на підставі п.2 ст.36 КЗпП України ) є незаконним та протиправним.

На підставі наведеного, з врахуванням інших обставин справи просить позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав висунуті позовні вимоги та просив суд такі задовольнити. Додатково повідомив, що незаконне звільнення позивачки призвело до не зарахування певного строку роботи до трудового стажу та позбавило позивачку скористатися можливістю влаштуватися на іншу посаду в іншій установі шляхом переведення.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує, щодо задоволення позовних вимог. Вважає, що процедура проведення звільнення позивачки дотримана, а наказ управління №14-К від 14.09.2020р. про звільнення позивачки є законним.

Також вважає, що посилання позивачки на те, що трудовий договір був укладений з нею на невизначений строк відповідно до вимог ст.39-1 КЗпП України є безпідставними, оскільки триваючі трудові відносини з позивачкою тривали саме через тимчасову непрацездатність.

На підставі наведеного просять відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак у попередніх судових засіданнях заперечив проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вказане, заслухавши думку представника позивача, суд вважає, що вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання та враховуючи наявність достатньої кількості доказів у справі, а також строки розгляду вказаної справи, наявність правової позиції учасників справи щодо спірних правовідносин судом вирішено проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 травня 2015 року позивачка була прийнята на роботу в Управління соціального захисту населення Воловецької РДА на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та було присвоєно 15-й ранг державного службовця. В червні 2016р. було присвоєно 9-ий ранг, а в травні 2019р. 8-ий ранг державного службовця категорії «В».

Відповідно до Наказу №03-К від 30.01.2020р. позивачку було тимчасово переведено (на час відпустки для догляду за дитиною до 3 років ОСОБА_2 ) з 03 лютого 2020 року на посаду спеціаліста відділу з питань персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги.

В травні 2020 року позивачка захворіла, що підтверджено листками непрацездатності та не заперечується відповідачем.

26 травня 2020р. працівниця ОСОБА_2 , на місце якої була тимчасово переведена ОСОБА_3 , повідомила про припинення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та виявила бажання приступити до виконання обов`язків за посадою з 28.05.2020р. Наказом №10-К від 26.05.2020р. «Про переривання відпустки та вихід на роботу» дозволено ОСОБА_2 приступити до виконання обов`язків з 28.05.2020р.

Однак в серпні 2020 року роботодавцем було повідомлено позивачку про те, що її буде звільнено з роботи, оскільки працівниця на посаду якої тимчасово була переведена ОСОБА_1 припинила відпустку, а попередня посада, яку остання займала до переведення - на цей момент в штаті управління вже була відсутня.

З метою уникнення судового процесу по захисту своїх прав позивачка 03 серпня 2020р. подала начальнику УСЗН заяву, якою просила перевести її на посаду спеціаліста з опрацювання і прийняття рішень ДСД на час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами іншого працівника - ОСОБА_4 (основного працівника).

Листом від 10.08.2020 № 1107/01 начальником управління було відмовлено позивачці у переведенні на посаду, посилаючись на відсутність відкритої вакансії і виробничої потреби. Також відбулося посилання на доручення голови Закарпатської ОДА (п.3 №02-05/36 від 10.07.2020) про припинення заповнення вакантних посад у липні-грудні 2020 року.

Така відмова суперечить нормі закону, оскільки:

- посада була тимчасово вакантною так як основний працівник перебував у довготривалій відпустці (у зв`язку з вагітністю та пологами, сукупна тривалість якої складала 126 календарних днів та в подальшому до досягнення дитиною трирічного віку);

- позивачка відповідала кваліфікаційним вимогам так як до цього займала вищу та рівнозначну посади;

- сама відмова суперечить ч.1 ст.22 КЗпП України, відповідно до якої заборонено не обґрунтовану відмову у прийнятті на роботу;

- управління не здійснює виробничу діяльність, а тому не може мати прямих виробничих потреб;

- доручення голів адміністрацій не мають сили закону і не можуть суперечити (повинні відповідати) вимогам Конституції та Законів України й підзаконних актів і саме в такій частині підлягають виконанню і застосуванню.

10 вересня 2020р. (напередодні закінчення тимчасової непрацездатності) позивачка звернулась до відповідача із заявою про надання їй відпустки за пророблений період тривалістю 40 календарних днів та за стаж державної служби тривалістю 1 день з 11 вересня 2020 року. Вказана заява розглянута не була. А даний період не був зарахований до трудового стажу. Також не було дотримано вимоги ст.57 ЗУ «Про державну службу» та позивачка не отримала грошову допомогу в розмірі середньомісячного заробітку.

14 вересня 2020 року Наказом № 14-К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачка була звільнена з посади спеціаліста відділу з питань персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги управління соціального захисту населення райдержадміністрації згідно п.2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку дії трудового договору).

Таке звільнення суд не може вважати законним, оскільки з основної посади позивачку було переведено на тимчасову посаду, що штучно дозволило скоротити таку (основну) посаду та дозволило не дотримуватися гарантій, які передбачені працівникам, посади, яких скорочуються.

В той же час всупереч ч.2 ст. 85 «Припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби» ЗУ «Про державну службу», якою встановлено, що державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Фактом є те, що працівник, який виходив на роботу не дотримався вказаного терміну, а роботодавець видаючи накази не скористався своїм обов`язком та свідомо допустив продовження трудових відносин без дотримання гарантій передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП України).

Стаття 36 КЗпП України передбачає вичерпний перелік підстав для припинення трудового договору.

Оскільки позивачка не була звільнена за день до виходу згаданого працівника, а трудові відносини з нею тривали до 14 вересня 2020 року - відповідно до вимог ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України трудовий договір вважався укладеним на невизначений строк. За таких обставин звільнення у зв`язку з закінченням трудового договору, тобто на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним і протиправним.

Щодо відсутності позивачки на робочому місці 11 вересня 2020р. слід повідомити наступне.

Так, в матеріалах справи міститься Акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці з позначенням, що позивачка не повідомила, про причини такої неявки, однак вказана інформація після дослідження в судовому засіданні не підтвердилася. Така відсутність була узгоджена з безпосереднім керівництвом та пов`язана з відсутністю відповідального працівника відділу кадрів (а.с. 42). Також вказаний факт був підтверджений представником відповідача в судовому засіданні та окремо встановлено судом, що даний факт не був причиною звільнення.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша, друга, шоста).

Згідно зі ст. 4 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-ХІІ ( 3933-12 ) від 04.02.1994р. трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.2ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100) та згідно п."з" ст.1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 абзацом 3 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 абзацу 1 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із пунктом 6 абзацом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року за № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до Довідки про доходи Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації №1620/05 від 09 грудня 2020 року заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи складала:

- за березень 2020 року - 6185,60 грн.;

- за квітень 2020 року - 6185,60 грн.

Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становить - 294,55грн. (6185,60+6185,60=12371,20/42=294,55).

Згідно листів Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" та від 12.08.2020 року №3501-06/219 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік" загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 14 вересня 2020 року по 10 лютого 2021 року складає 103 робочих днів, а загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в зазначений період, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 30338,65грн. (103 х 294,55=30338,65).

Пунктами 2 та 3 ч.1 ст.371 КАС України, встановлено, що негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та присудження суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Відповідно до положень ч.1 та 2 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу свого рішення та дій, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Позовні вимоги в частині визнання незаконною відмови відповідача в переведенні на іншу посаду та відмови у наданні відпустки та стягнення грошової допомоги з огляду на матеріали справи не підлягають задоволенню та не відповідають заявленому способу захисту порушених прав позивачки.

На підставі наведеного та керуючись ст.9, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації від 14.09.2020 року №14-К "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким було звільнено ОСОБА_1 з посади спеціаліста відділу з питань персоніфікованого обліку, які мають право на пільги управління соціального захисту населення райдержадміністрації згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на займаній під час звільнення посаді спеціаліста відділу з питань персоніфікованого обліку, які мають право на пільги управління соціального захисту населення райдержадміністрації згідно п.2 ст.36 КЗпП України з 14 вересня 2020 року.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Воловецької районної державної адміністрації (вул. Пушкіна, буд. 7, смт. Воловець, Закарпатська область, 89100, код ЄДРПОУ - 03192849) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2020 року по 10 лютого 2021 року у розмірі 30338,65 грн. (тридцять тисяч тристо тридцять вісім гривень шістдесят п`ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста відділу з питань персоніфікованого обліку, які мають право на пільги управління соціального захисту населення райдержадміністрації згідно п.2 ст.36 КЗпП України та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 6185,60 грн. підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк