Справа № 520/18807/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 р.Справа № 520/18807/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, по справі № 520/18807/2020

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту реєстрації Харківської міської ради треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі по тексту - Департамент реєстрації ХМР, відповідач), за участю третіх осіб - ОСОБА_2 (далі по тексту ОСОБА_2 , третя особа-1), ОСОБА_3 (далі по тексту ОСОБА_3 , третя особа-2), ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_5 , третя особа-3), в якому просить суд:

- скасувати рішення державного реєстратора Гвоздович А.І. Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 55693198 від 14.12.2020 року про відмову у державній реєстрації права власності ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення державного реєстратора Березняк Оксани Миколаївни від 10.12.2020 року Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 55632818 про розгляд заяви;

- зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради зареєструвати право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26.12.2013 року у справі №641/10137/13-ц;

- зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради зареєструвати припинення арешту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 па підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26.12.2013 року у справі №641/10137/13-ц.

В обґрунтування позовних вимог послався на наявність судових рішень про стягнення із вищевказаних третіх осіб грошових коштів, які через відсутність майна у боржників залишаються не виконаними, а виконавчі провадження - відкритими, оскільки треті особи не реєструють своє право власності на квартиру задля унеможливлення її реалізації в рахунок боргів перед ОСОБА_1 , що виникли через несплату позичених у нього грошових коштів. Так, згідно з рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року у справі №641/10137/13-ц право власності на квартиру АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а право власності ОСОБА_1 на дану квартиру припинилось, у з`вязку із чим, він може бути заявником з питання реєстрації права власності відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а висновок державного реєстратора про подання неналежною особою заяви про реєстрацію права власності на вказану квартиру вважає незаконним та необгрунтованим. Отже, з викладених підстав, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №520/18807/2020.

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року у справі №520/18807/2020, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що в даному випадку наявний публічно-правовий спір, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 ним не оскаржується, а предметом перевірки у цій справі є виключно дотримання державним реєстратором, як суб`єктом владних повноважень, встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час виконання покладених на нього законом владно-управлінських функцій. Вважає, що адміністративний суд наділений повноваженнями зобов`язати державного реєстратора виконати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року у справі №641/10137/13-ц та зареєструвати право власності за ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Посилаючись на викладені доводи, а також висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №823/378/16, 128/3652/16-ц, вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії позову, за наслідками звернення ОСОБА_1 до відповідача рішенням державного реєстратора Гвоздович А.І. Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 55693198 від 14.12.2020 року відмовлено у державній реєстрації права власності за ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 з підстав надання заяви про державну реєстрацію нібито неналежною особою.

Не погодившись із таким рішенням державного реєстратора, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив того, що вказаний позов направлено на поновлення прав позивача у сфері цивільних відносин, а тому даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст. 308 КАС України, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції передчасним виходячи з наступного.

Відповідно до абз. 1, 3 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За приписами п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, визначаючи юрисдикцію даної справи цивільною, не встановив та не виклав фактичних обставин справи, з яких він виходив дійшовши вказаного висновку. Ухвала містить лише цитування правових норм та висновків без прив`язки до фактичних обставин у справі, які мали місце у спірних відносинах, і які суд першої інстанції повинен був встановити, однак цього не зробив.

Стверджуючи про те, що позов направлено на поновлення прав позивача у сфері цивільних відносин, суд першої інстанції не зазначив виду цього права, не з`ясовував, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду, не встановив обставин, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Головною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Враховуючи, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі вищевказані обставини підлягають обов`язковому встановленню.

Також, слід зазначити, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 826/14015/17 (провадження № 11-269апп19).

Слід зазначити про відсутність в матеріалах справи оскаржуваних позивачем рішень державного реєстратора Гвоздович А.І. Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 55693198 від 14.12.2020 року про відмову у державній реєстрації права власності ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та рішення державного реєстратора Березняк Оксани Миколаївни від 10.12.2020 року Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 55632818 про розгляд заяви, самої заяви позивача, за наслідками розгляду якої отримано відмову, а також рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26.12.2013 року у справі №641/10137/13-ц, на підставі якого, на думку апелянта, необхідно зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради зареєструвати право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Наявність в матеріалах справи лише копії адміністративного позову без останнього його аркушу не дозволяє суду апеляційної інстанції об`єктивно встановити чи дійсно даний спір віднесено до цивільної юрисдикції.

При цьому, обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами ст. 2, ч. 4 ст. 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Колегія суддів наголошує, що за правилами ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України в основі обґрунтованого рішення лежать повнота і всебічність з`ясування обставин справи, це виключає існування будь-яких не спростованих судом належним чином розбіжностей між доказами, поданими сторонами.

Разом з цим, судом першої інстанції не виконано вказаних прписів процесуального закону.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів зазначає про передчасність висновку суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч.1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Зважаючи на допущення судом першої інстанції при ухваленні рішення порушення норм процесуального права в частині повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наявні підстави для скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 по справі № 520/18807/2020 та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Разом з цим, доводи апелянта щодо належності даного спору до адміністративного юрисдикції, колегія суддів відхиляє, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів зазначеного, як наслідок, відсутність у суду апеляційної інстанції підстав для визначення юрисдикції даного спору, у зв`язку з чим, вимоги апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог апелянта вирішити питання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає, що з урахуванням обставин, що склалися, за відсутності чіткого правового регулювання розподілу судових витрат саме в такому випадку процесуальним законом (ст.139 КАС України), необхідно керуватися принципом, за яким судові витрати несе та зі сторін, з вини якої такі витрати виникли.

При цьому, необхідно розрізняти судові рішення, якими вирішуються питання, пов`язані з процедурою розгляду адміністративної справи, та інші процесуальні питання, від рішень, якими вирішуються вимоги апеляційної чи касаційної скарги.

Закінчення розгляду справи є вирішення спору по суті судом першої, апеляційної або касаційної інстанції.

В даному випадку судом апеляційної інстанції прийнято рішення про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду, не вирішуючи при цьому спір по суті.

Таким чином, зважаючи на залежність розподілу судових витрат від наслідків розгляду справи по суті, слід дійти висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для задоволення таких вимог апелянта на даному етапі розгляду справи.

Керуючись ч.4 ст.229, ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року по справі № 520/18807/2020 скасувати.

Справу № 520/18807/2020 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій