Справа № 120/838/21-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 березня 2021 р. Справа № 120/838/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови

в с т а н о в и в :

03.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що у провадженні відповідача перебувало виконавче провадження №52274815 з примусового виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області № 127/24795/14-ц від 07.04.2015 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2017 року у справі №127/24795/14-ц замінено стягувача ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника ОСОБА_2 .

14.07.2020 року ОСОБА_2 надіслав на адресу органу ДВС заяву про повернення виконавчого документу стягувачу.

28.08.2020 року відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, позивач зауважив, що 01.02.2021 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо, що 27.08.2020 року відповідачем винесено постанову №52274815 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 43915,87 грн.

Позивач зауважує, що у період до 28.08.2018 року розмір виконавчого збору становив 10% від фактично стягнутої суми, в той час як з 28.08.2018 року розмір виконавчого збору склав 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню.

Позивач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі №640/685/19, вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню, оскільки внесені Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 року зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршили його становище.

Крім того, позивач вважає, що оскільки виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом від 25.06.2015 року, у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 43915,87 грн.

Вищевикладені обставини зумовили позивача звернутись з цим позовом до суду, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 27.08.2020 року №52274815 про стягнення виконавчого збору у розмірі 43915,87 грн. по виконавчому провадженню №62907209.

Ухвалою суду від 08.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

15.02.2021 року до суду надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, з урахування особливостей провадження визначених ст. 287 КАС України. Розгляд справи призначено на 04.03.2021 року. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 52274815.

02.03.2021 року на виконання вимог ухвали суду від 22.02.2021 року представником відповідача надано належним чином завірені копії матеріалів виконавчого № 52274815.

В той же час, 02.03.2021 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі. Крім того, просив врахувати правову позицію викладену в постанові Верховного суду від 22.01.2021 року у справі №400/4023/19.

04.03.2021 року представником відповідача подано заяву про розгляд справи без його участі.

Сторони у судове засідання 04.03.2021 року не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заяви представника позивача та представника відповідача про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що клопотання про розгляд справи без участі заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

В провадженні Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебувало виконавче провадження №52274815 з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області № 127/24795/14-ц від 25.06.2015 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року у справі № 127/24795/14-ц вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0126/08/20-А від 15.05.2008 року в сумі 32642(тридцять дві тисячі шістсот сорок два долара США ) 87 центів, що еквівалентно 438528(чотириста тридцять вісім тисяч п`ятсот двадцять вісім гривень) 70 коп. та судові витрати в розмірі 630 грн.

22.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області № 127/24795/14-ц від 25.06.2015 року, якою надано боржнику строк для самостійного виконання виконавчого листа до 29.09.2016 року.

17.07.2017 року відповідачем винесено постанову, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

07.08.2017 року відповідачем винесено постанову, якою накладено арешт на нерухоме майно, а саме земельну ділянку кадастровий номер :01:010:0320, місцезнаходження: Вінницька область, Вінницький район, с. Лаврівка.

26.09.2017 року відповідачем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

24.09.2019 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника.

27.08.2020 року відповідачем винесено постанову, якою замінено стягувача у виконавчому провадженні на ОСОБА_2 .

27.08.2020 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, що складає 43915,87 грн.

28.08.2020 року відповідачем, на підставі п. 1 частини 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Пунктом 2 цієї Постанови вказано, що постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та постанову про стягнення виконавчого збору вивести в окреме виконавче провадження.

Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору від 27.08.2020 року, визначеному виходячи із 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 25 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606 в редакції чинного Закону станом на час відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа виданого Вінницьким міським судом Вінницької області № 127/24795/14-ц від 25.06.2015 року) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як вже встановлено судом, 22.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області № 127/24795/14-ц від 25.06.2015 року, якою надано боржнику строк для добровільного виконання виконавчого листа до 29.09.2016 року.

Пунктом 3 цієї Постанови зазначено, що при ненаданні документального підтвердження виконання рішення, виконати його в примусовому порядку зі стягненням 43915,87 грн. виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 606 у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606 у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника-фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Системний аналіз вищевикладених норм Закону №606 та обставин справи свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області № 127/24795/14-ц від 25.06.2015 року розмір виконавчого збору визначався виходячи з 10 % суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом не залежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, в тому числі і від суми, що фактично була стягнута державним виконавцем в межах виконавчого провадження.

Вподальшому, 05.10.2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404 (далі - Закон № 1404 в редакції чинного Закону станом на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, яка є предметом оскарження в межах даної адміністративної справи).

Суд зазначає, що Закон №1404 є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403 і № 1404, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404 підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Частина 3 статті 40 Закону № 1404 говорить, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини 1 статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору.

В той же час, пункт 8 Розділу ІІІ Інструкції говорить, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Згідно положень статті 27 Закону №1404, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, чинна редакція Закону №1404 та Інструкції містять аналогічні норми, що визначають умови обрахунку розміру виконавчого збору, що і Закон №606, в редакції чинній на час відкриття виконавчого провадження № 52274815 та визначають, що у разі повернення виконавчого документу стягувачу, зокрема за заявою стягувача про повернення виконавчого документу, виконавчий збір стягується з боржника у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2020 року державний виконавець, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а саме 43915,87 грн. ((438528,70 грн. (заборгованість за кредитним договором №0126/08/20-А) + 630 грн. (судові витрати))*10% = 43915,87).

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем на підставі та в спосіб, що передбаченні чинними положеннями Закону №1404 та Інструкції. Обставини, які б свідчили про її протиправність, судом не встановлено.

При цьому, суд наголошує, що положення статті 27 Закону №1404 є чинними та неконституційними не визнавались, а тому у державного виконавця не було правових підстав для визначення розміру виконавчого збору в іншому розмірі, ніж передбачено положеннями цієї статті.

В той же час, доводи позивача про те, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню, оскільки внесені Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 року зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршили його становище, суд вважає безпідставними, як вже зазначалось судом, на час відкриття виконавчого провадження так і на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, розмір виконавчого збору визначався виходячи з розміру 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а тому, на переконання суду, відсутні підстави вважати, що внесені Законом №2475-VIII зміни, погіршили становище позивача.

Посилання позивача на те, що відповідачем фактично не стягнуто з нього коштів за виконавчим листом від 25.06.2015 року, як на підставу для скасування постанови про стягнення виконавчого збору, суд вважає необґрунтованими, оскільки чинною редакцією закону визначено, що розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Також, суд критично ставить до посилань позивача на можливість застосування до спірних правовідносинах висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі №640/685/19, оскільки правовідносини у справі №640/685/19 виникли до внесення змін до ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" від 03.07.2018, які набрали чинності 28.08.2018. Крім того, в межах розгляду справи №640/685/19 Верховним Суд встановив, що у пункті 3 резолютивної частини постанови відкриття виконавчого провадження, вказано про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Натомість в межах даної адміністративної справи розмір виконавчого збору визначено виходячи з розміру 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Крім того, суд відхиляє посилання позивача на можливість застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 22.01.2021 року у справі №400/4023/19, оскільки Верховний Суд під час розгляду справи здійснював аналіз положень статті 27 Закону №1404 в редакції до 22.08.2018 року, яка передбачала що, виконавчий збір визначається виходячи з 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з частинами першою та другою КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, а тому, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 04.03.2021 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович