Справа № 160/7958/18
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2021 року Справа № 160/7958/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіРищенко А. Ю.
за участі секретаря судового засіданняДерев`янко К.П.
позивача позивача представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 Гуртового В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, треті особи - Самарська районна у місті Дніпрі рада, Новокодацька районна у місті Дніпрі рада, Соборна районна у місті Дніпрі рада, Амур-Нижньодніпровська районна у місті Дніпрі рада, Шевченківська районна у місті Дніпрі рада, Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Центральна районна у місті Дніпрі рада, Чечелівська районна у місті Дніпрі рада про визнання протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради VII-скликання № 95/31 від 25.04.2018 року, -
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи - Самарська районна у місті Дніпрі рада, Новокодацька районна у місті Дніпрі рада, Соборна районна у місті Дніпрі рада, Амур-Нижньодніпровська районна у місті Дніпрі рада, Шевченківська районна у місті Дніпрі рада, Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Центральна районна у місті Дніпрі рада, Чечелівська районна у місті Дніпрі рада, Громадська організація «Луганська правозахисна група», в якому просили:
- визнати рішення Дніпровської міської ради (VII - скликання) № 95/31 від 25.04.2018 року протиправним та нечинним.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначено, що
оскаржуваним рішенням Дніпровської міської ради VII-скликання № 95/31 від 25.04.2018 «Про функціонування районних у місті рад та їх виконавчих органів» було вирішено не утворювати районні у місті Дніпрі ради, після закінчення строку повноважень. Позивачі вважають, що цим рішенням міська рада змінює адміністративно-територіальний устрій України у місті Дніпрі. Крім того, на думку позивачів, в рішенні № 95/31 відсутні думки районних територіальних громад міста Дніпро. Також, зазначено про те, що спірним рішенням достроково припиняється діяльність районних у місті Дніпрі рад та їх виконавчих органів, однак не враховані положення ст. 78 Закону України «Про місцеве самоврядування», яка визначає підстави дострокового припинення повноважень ради. Отже, відповідачем прийнято рішення, що суперечить положенням Конституції України та Законам України, у зв`язку з чим останнє підлягає визнанню протиправним та нечинним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року позовну заяву було залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року в адміністративній справі № 160/7958/18 скасовано та направлено адміністративну справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
01.09.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 160/7958/18 та 02.09.2020 року передана судді Сидоренко Д.В. для продовження розгляду.
Ухвалою суду від 03.09.2020 року адміністративну справу № 160/7958/18 прийнято суддею Сидоренко Д.В. для продовження розгляду, призначено розгляд справи в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання.
30.09.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що оскаржуване рішення було прийнято з метою впорядкування організаційних та адміністративних питань у місті Дніпрі та на підставі Європейської хартії місцевого самоврядування, ратифікованої Законом України від 15.07.1997 № 452/97-ВР, Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Концепції реформування місцевого самоврядування та територіальної організації місцевої влади в Україні, схваленої постановою Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 № 333-р. Також зазначено про те, що спірне рішення прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, а твердження позивачів про невідповідність останнього положенням Конституції України та Законам України є безпідставними та необґрунтованими.
01.10.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду задоволено заяву про самовідвід судді Сидоренко Д.В .
На підставі розпорядження керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 355 д від 06.10.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 160/7958/18, у зв`язку із винесенням ухвали суду від 01.10.2020 року про задоволення заяви про самовідвід судді Сидоренка Д.В. в адміністративній справі № 160/7958/18.
Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.10.2020 року справу розподілено судді Кадниковій Г.В .
Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 363 д від 08.10.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 160/7958/18, у зв`язку із винесенням ухвали суду від 07.10.2020 року про задоволення заяви про самовідвід судді Кадникової Г.В. в адміністративній справі № 160/7958/18.
Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 08.10.2020 року справу розподілено судді Захарчук-Борисенко Н.В .
Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 369 д від 09.10.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 160/7958/18, у зв`язку із винесенням ухвали суду від 09.10.2020 року про задоволення заяви про самовідвід судді Захарчук-Борисенко Н.В. в адміністративній справі № 160/7958/18.
Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09.10.2020 року справу розподілено судді Єфановій О.В .
Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 378 д від 13.10.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 160/7958/18, у зв`язку із винесенням ухвали суду від 12.10.2020 року про задоволення заяви про самовідвід судді Єфанової О.В. в адміністративній справі № 160/7958/18.
Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13.10.2020 справу розподілено судді Боженко Н.В. та передано судді 15.10.2020 року.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 443 д від 18.11.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 160/7958/18, у зв`язку із винесенням ухвали суду від 17.11.2020 року про задоволення заяви про самовідвід судді Боженко Н.В. в адміністративній справі № 160/7958/18.
Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 18.11.2020 справу розподілено судді Рищенко А.Ю.
23.11.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду справу № 160/7958/18 прийнято для продовження розгляду та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 21.12.2020 року.
21.12.2020 року підготовче засідання по справі № 160/7958/18 відкладено на 03.02.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенко А.Ю. у щорічній основній відпустці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенка А.Ю.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенка А.Ю.
03.02.2021 року ухвалою суду відмовлено у вступі в справу № 160/7958/18 ГО «Луганська правозахисна група» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів. Також відмовлено в задоволенні заяви про залучення до участі у справі № 160/7958/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ГО «Об`єднана правозахисна группа «Багнет Нації».
03.02.2021 року усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу № 160/7958/18 до судового розгляду по суті на 08.02.2021 року.
08.02.2021 року в судовому засіданні по справі № 160/7958/18 оголошено перерву до 22.02.2021 року.
Ухвалою суду від 22.02.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Рищенка А.Ю.
Позивачі в судовому засіданні, призначеному на 22.02.2021, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні, призначеному на 22.02.2021, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, що міститься в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити повністю.
Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25.04.2018 року Дніпровською міською радою VII скликання було прийнято рішення № 95/31 «Про функціонування районних у місті рад та їх виконавчих органів».
Вказаним рішенням було вирішено не утворювати районні у місті Дніпрі ради після закінчення строку повноважень:
- Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Індустріальної районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Новокодацької районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Самарської районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Соборної районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Центральної районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Чечелівської районної у місті Дніпрі ради VII скликання;
- Шевченківської районної у місті Дніпрі ради VII скликання.
Вважаючи вказане рішення Дніпровської міської ради таким, що прийнято всупереч вимогам діючого законодавства, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з даним позовом до суду.
Частиною 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У справі за зверненнями жителів міста Жовті Води Конституційний Суд України офіційно розтлумачив цю конституційну норму і вирішив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. (п. 1 Рішення від 25.12.1997 № 9-зп).
Конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав та свобод, належних людині, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).
У частині 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України. Зокрема, у справі громадянки ОСОБА_8 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив частину другу статті 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. (частина 1 пункту 1 Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).
Обгрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод. (частина 9 пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).
З наведеного офіційного тлумачення частини 2 ст. 55 Конституції України слідує, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, що якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Таким чином, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у частині 2 ст. 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод людини, усунення перешкод у їх реалізації.
Взаємозв`язок права на звернення до суду з метою захисту прав людини випливає також з частини 2 статті 8 Конституції, за якою звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У справі про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини Конституційний Суд України проаналізував особливості застосування ст. 55 Конституції України в контексті адміністративного судочинства. (Рішення КС України від 14.12.2011, № 19-рп/2011).
Конституційний Суд виходив з того, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини), і офіційно розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. (п. 1 Рішення КС України від 14.12.2011, № 19-рп/2011).
Таким чином, і в цьому рішенні Конституційний Суд звернув увагу, що об`єктом судового захисту є порушення суб`єктивних прав особи.
В даній справі позивачі просять визнати протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради VII-скликання № 95/31 «Про функціонування районних у місті рад та їх виконавчих органів» від 25.04.2018, як таке, що порушує їх права, свободи і законні інтереси як мешканців районних у місті Дніпрі територіальних громад, в безпосередній участі у реалізації своїх прав на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних районних територіальних громад.
При цьому, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що Дніпровська міська рада вирішила, зокрема: 1. Не утворювати районні у місті Дніпрі ради після закінчення строку повноважень: Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Індустріальної районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Новокодацької районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Самарської районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Соборної районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Центральної районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Чечелівської районної у місті Дніпрі ради VII скликання; Шевченківської районної у місті Дніпрі ради VII скликання; 2. Районним у місті Дніпрі радам та їх виконавчим органам вжити організаційно-правових заходів щодо припинення діяльності районних у місті Дніпрі рад та їх виконавчих органів; 3. Департаменту з питань місцевого самоврядування, внутрішньої та інформаційної політики Дніпровської міської ради: 3.1. Протягом шести місяців з дня прийняття цього рішення надати пропозиції міському голові щодо виконавчих органів міської ради та органів самоорганізації населення, яким буде делеговано повноваження ліквідованих районних у місті рад та їх виконавчих органів.
Оскаржуване рішення за своєю суттю є актом, який змінює структуру органів місцевого самоврядування в межах м. Дніпра. В той же час, зазначене рішення не позбавляє мешканців територіальної громади можливості реалізувати свої права щодо участі у місцевому самоврядуванні через Дніпровську міську раду, або інші органи, які будуть створені на виконання оскаржуваного рішення та яким будуть передані відповідні функції та повноваження районних рад.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету.
Тобто, міськім радам належить повноваження, щодо формування районних у місті рад.
Районні у містах ради не входять до системи місцевого самоврядування перелічені в ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваним рішенням змінюється лише структура органів місцевого самоврядування на території міста Дніпра.
При цьому, слід зауважити, що позивачі є жителями м. Дніпро, учасниками місцевого самоврядування та були депутатами Самарської і Шевченківської районних у місті Дніпро рад.
Аналізуючи вказані факти, слід наголосити на тому, що спірним рішенням Дніпровської міської ради було вирішено не утворювати районні у місті ради саме після закінчення повноважень позивачів, отже дострокового припинення повноважень не було. Тобто, останні мали можливість реалізувати свої повноваження депутатів відповідних районних рад до закінчення встановленого законом строку повноважень, а тому оскаржуване рішення не впливало на їх права, інтереси та обов`язки.
Отже, позивачами не обґрунтовано порушення їх прав оскаржуваним рішенням, оскільки останнє в жодному разі не було перешкодою для них у здійсненні їх конституційних прав обирати і бути обраними, або перешкодою у здійсненні інших прав та свобод.
З урахуванням чого, позивачами не обґрунтовано порушення їх прав оскаржуваним рішенням.
Щодо посилань позивачів на те, що оскаржуване рішення порушує їх законні інтереси, суд зазначає наступне.
"…За своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.
65. Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
66. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:
а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;
б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;
в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;
г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;
д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;
є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".
Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.
Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
67. З огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
68. Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
69. Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Аналогічну норму було передбачено у ч. 1 ст. 6 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017.
70. Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:
(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;
(б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її");
(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
71. Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до "юридичного" відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;
(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);
(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
72. У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.
Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.
Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.
73. Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:
а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або
б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або
в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або
г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.
74. З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень."
З аналізу практики ЄСПЛ випливає, що при розгляді питання, щодо права особи на звернення до суду, визначальними критеріями були: наближеність порушення до особи заявника, характер та ступінь порушення, вплив або можливий вплив порушення на особу.
Щодо прямих жертв ЄСПЛ зазначає, що для того щоб мати право на подачу скарги відповідно до ст. 34 Конвенції, заявник повинен продемонструвати, що він або вона "безпосередньо зазнали дії" від заходів на які вони скаржаться (дивись Tanase v. Moldova [GC], § 104; Burden v. the United Kingdom [GC], § 33; Lambert and Others v. France [GC], § 89). Проте ЄСПЛ зазначає що вказаний критерій не може бути застосований жорстко, механічно та негнучким способом.
Отже, з цього випливає, що інтерес особи повинен бути персоніфікованим, тісно пов`язаним з особою, і порушення такого інтересу повинно прямо впливати на особу. В той же час, позивач повинен надати докази того, що він безпосередньо зазнав дії оскаржуваних заходів.
"Непрямі жертви", які за практикою суду зазвичай є близькими родичами загиблої особи, ймовірної жертви порушення, які можуть звертатися зі скаргою заявляючи заперечення відносно смерті або зникнення померлої особи, тобто щодо порушень ст. 2, 3 та 5 Конвенції. В справах, в яких ймовірне порушення Конвенції не було близько пов`язано зі смертю або зникненням прямої жертви підхід ЕСПЛ був більш обмежувальним, Суд відмовляв забезпечити судовий розгляд будь-якій іншій особі крім випадків коли особа може, виключно, продемонструвати свій власний інтерес.
Тобто, для визначення права на звернення та прийнятності скарги до ЄСПЛ визначальним є пов`язаність порушення із інтересом особи і у разі надто віддаленості та абстрактності такого інтересу ЄСПЛ вважав такі скарги неприйнятними.
Європейський суд з прав людини щодо непрямих жертв, неодноразово зазначав в своїх рішеннях, для того, щоб особа мала право заявляти про наявність у неї статусу жертви, заявник повинен надати обґрунтовані та переконливі докази йморівності того, що порушення може вплинути на нього особисто, наявність простої підозри або здогадки є недостатнім.
В певних специфічних ситуаціях ЄСПЛ визнавав, що заявник може бути потенційною жетвою. Наприклад, у випадку, коли ЄСПЛ не мав можливості встановити, що правове регулювання, яке оскаржувалось було дійсно застосовано до заявника за рахунок таємничого характеру встановлених заходів (Klass and Others v. Germany) або у випадку коли було видано наказ щодо видворення мігранта, проте вказаний наказ не звернено до виконання, і в тому випадку коли виконання могло наразити його в приймаючий країні до поводження, яке б суперечило ст. 3 Конвенції, або порушенню його прав відповідно до ст. 8 Конвенції (Soering v. the United Kingdom) або в тому випадку коли закон осуджуючи гомосексуальні дії ймовірно застосовувався би до певної верстви населення, до якої належив заявник (Dudgeon v. the United Kingdom). ЄСПЛ також встановлював, що заявник може заявляти про те, що він є жетвою порушення Конвенції якщо підпадає під сферу дії законодавства, яке допускає заходи таємного нагляду, і якщо у заявника відсутні заходи для оскарження такого нагляду (Roman Zakharov v. Russia [GC], §§ 173-78).
Європейський суд з прав людини також підкреслював, що Конвенція не розглядає застосування actio popularis для інтерпретації прав які в ній містяться або дозволяє особам подавати скарги на норми внутрішнього законодавства тільки на тих підставах, що як вони вважають, не зазнаючи їх прямої дії, це суперечить Конвенції (Aksu v. Turkey [GC], § 50; Burden v. the United Kingdom [GC], § 33).
Також подання позовів в інтересах невизначеного кола осіб не передбачена чинним законодавством України.
Проте, особа може наголошувати, що закон порушує її права, за відсутності індивідуальних заходів застосування, якщо від неї вимагається або змінити свою поведінку або існує ризик бути обвинуваченим або вона виступає частиною класу людей який може бути підданий ризику потрапити під дію законодавства (ibid., § 34; Tanase v. Moldova [GC], § 104; Michaud v. France, §§ 51-52; Sejdic and Finci v. Bosnia and Herzegovina [GC], § 28).
З наведеного випливають такі ознаки "потерпілого" від порушення законного інтересу: безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.
Проте, позивачами в позові та уточненій позовній заяві не було надано належних обґрунтувань які б свідчили про порушення їх законного інтересу.
Крім того, щодо твердження позивачів стосовно того, що районні у містах ради входять у єдину систему адміністративно-територіального устрою України, а також, що оскаржуваним рішенням змінюється територіальний устрій України у місті Дніпрі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 133 Конституції України передбачено, що систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.
З наведеної правової норми вбачається, що до системи адміністративно- територіального устрою України входять райони в містах, а не районні в містах ради.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що в ньому вирішено не утворювати саме районні у місті Дніпрі ради, а не райони у місті Дніпрі, тому адміністративно-територіальний устрій жодним чином не змінюється, крім того, районний поділ у місті Дніпрі як був так і залишається. Жодних змін до Державного класифікатору об`єктів адміністративно-територіального устрою України (КОАТУУ) оскаржуваним рішенням також не вноситься, а тому зазначене вище твердження позивачів є безпідставним та необґрунтованим.
З приводу посилань позивачів на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було дотримано прямої демократії членів районних територіальних громад у місті Дніпро, зокрема, не було опитано думку депутатів районних у місті рад, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відповідно до п. 15 ч. 6 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» голова районної у місті ради представляє раду у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, трудовими колективами, адміністрацією підприємств, установ, організацій і громадянами, а також у зовнішніх відносинах відповідно до законодавства.

Відповідно до протоколу 31-ої чергової сесії міської ради VII скликання від 25.04.2018 у Пленарному засіданні взяли участь голови районних у місті Дніпрі рад. Вказане свідчить що голови районних рад були присутні при прийнятті оскаржуваного рішення та будь-яких заперечень з приводу не утворення районних рад не надали.

Крім того, щодо доводів позивачів про те, шо не утворення районних у місті рад після закінчення строку їх повноважень або вчинення організаційно-правових заходів щодо припинення діяльності районних у місті Дніпрі рад та їх виконавчих органів, можна вважати ліквідацією районних у місті рад, а це вже компетенція Верховної ради України, то з цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 29 ч. 1 ст. 85 Конституції України передбачено, що до повноважень Верховної ради України належать, зокрема, утворення і ліквідація районів, встановлення і зміна меж районів і міст, віднесення населених пунктів до категорії міст, найменування і перейменування населених пунктів і районів.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 13.07.2001 року № 11- рп/2001 (справа № 1-39/2001) зазначено, що згідно з пунктом 29 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить утворення і ліквідація районів, встановлення і зміна їх меж, найменування і перейменування тільки районів, а не районів у містах.

Отже, висновок позивачів про те, що не утворення районних у місті рад після закінчення строку їх повноважень можна вважати ліквідацією районних у місті рад, що належить до компетенції компетенція Верховної ради України є помилковим, оскільки до компетенції Верховної Ради України згідно наведених вище правових норм належить ліквідація районів, а не районів у містах.

Крім того, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що в ньому вирішено не утворювати саме районні у місті Дніпрі ради, а не райони у місті Дніпрі.

Також, суд критично ставиться до доводів позивачів про те, що оскаржуваним рішенням достроково припиняються повноваження районних у місті рад, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що вирішено не утворювати районні у місті ради після закінчення їх повноважень, тобто про дострокове припинення повноважень жодної мови не ведеться, а тому всі посилання позивачів на норми ст. 78 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є безпідставними та необґрунтованими. Повноваження районних рад до закінчення їх повноважень не змінюються.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами ст. 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, треті особи - Самарська районна у місті Дніпрі рада, Новокодацька районна у місті Дніпрі рада, Соборна районна у місті Дніпрі рада, Амур-Нижньодніпровська районна у місті Дніпрі рада, Шевченківська районна у місті Дніпрі рада, Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Центральна районна у місті Дніпрі рада, Чечелівська районна у місті Дніпрі рада про визнання протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради VII-скликання № 95/31 від 25.04.2018 року - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04 березня 2021 року.

Суддя А. Ю. Рищенко