Справа № 640/19081/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві щодо сплати боргу (недоїмки) позивача, як фізичною особою підприємцем у розмірі 21 030,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана податкова вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки позивач була зареєстрована, як фізична особа-підприємець з 2009 року, а підприємницькою діяльністю займалася лише близько 6 місяців з початку реєстрації. Про формування заборгованості зі сплати податку позивач не знала, оскільки не вела підприємницьку діяльність понад 9 років і жодного разу не була повідомлена. На думку позивача, відповідач штучно збільшив розмір заборгованості, не повідомляючи позивача письмово про формування боргу.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначив, що згідно інформаційної системи ГУ ДПС у м. Києві позивач перебувала на податковому обліку за основним місцем обліку в ГУ ДПС у м. Києві (Дарницький район м. Києва) як фізична особа підприємець на загальній системі оподаткування з 21.08.2009 по 27.05.2019 (дата проведення державної реєстрації припинення) у зв`язку з чим обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за 2017 рік, I-IV квартали 2018 року та І квартал 2019 року у розмірі мінімального страхового внеску згідно обраної системи оподаткування. Відповідач також зазначив, що за даними інформаційної системи органів ДФС, за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 21 030,90 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідач штучно збільшив розмір заборгованості, не повідомляючи позивача письмово про формування боргу, що є порушенням її прав.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебувала на податковому обліку за основним місцем обліку в ГУ ДФС у м. Києві (Дарницький район м. Києва), як фізична особа-підприємець на загальній систему оподаткування з 21.08.2009 року по 27.05.2019 (дата проведення державної реєстрації припинення).

Відповідно до інтегрованої картки платника податків обліковується нарахування єдиного внеску за кодом платежу 71040000 в автоматичному режимі за період 2017 рік, I-IV квартали 2018 року та І квартал 2019 року в розмірі 21030,90 грн, як фізичній особі - підприємцю, що перебуває на загальній системі оподаткування.

Головним управлінням ДФС у м. Києві відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, позивачу була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-68721-17 від 15.05.2019 року на загальну суму 21030,90 грн.

Після отримання оскаржуваної вимоги, позивачем направлено на адресу ДФС України скаргу від 03.07.2019 на вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-68721-17.

Листом від 14.08.2019 року ДФС України повідомила про залишення скарги без задоволення, а вимоги - без змін.

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в силу частини 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від здійснення підприємницької діяльності та фінансового стану платника, а позивачем не надано доказів того, що він має право на звільнення від сплати єдиного внеску. Таким чином, наявність у позивача боргу по сплаті єдиного соціального внеску повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є, зокрема фізичні особи - підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, є сума, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464).

Законом України № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону № 2464, які набули чинності з 01.01.2017, зокрема, у першому реченні абзацу другого п. 2 частини першої ст. 7 слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний».

Тобто, починаючи з 01.01.2017, якщо платником єдиного внеску - фізичною особою-підприємцем не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом № 2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац другий п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464).

Відповідно до норм ч. 5 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Але, як зазначалось вище, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464).

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону №2464).

Отже, з наведеного вбачається, що починаючи з 01.01.2017, якщо фізичні особи-підприємці не отримують дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від підприємницької діяльності, вони зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску. Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 передбачено, що мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Частиною 8 ст. 9 Закону № 2464 встановлено, що платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Натомість, в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надані докази того, що нею був сплачений єдиний соціальний внесок за період 2017 рік, I-IV квартали 2018 року та І квартал 2019 року.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з витягу з інтегрованої картки платника податків, позивачу нараховано єдиний внесок за період 2017-2018 роки та І квартал 2019 року в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць, як фізичній особі - підприємцю, що перебуває на загальній системі оподаткування, на суму 21030,90 грн.

З урахуванням викладеного, фіскальним органом правомірно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-68721-17.

Крім того, відповідно до висновків суду касаційної інстанції, викладених у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

У той же час, будь-яких доказів про перебування позивачки у трудових відносинах за спірний період та, відповідно, сплати роботодавцем єдиного соціального внеску, суду не надано.

Не надано таких доказів й до апеляційної скарги.

Отже, формування контролюючим органом оскаржуваної вимоги про сплату позивачкою боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску є правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від здійснення підприємницької діяльності та фінансового стану платника, а позивачем не надано доказів того, що він має право на звільнення від сплати єдиного внеску. Підставою для припинення нарахування та сплати фізичною особою- підприємцем сум єдиного внеску може бути державна реєстрація припинення її підприємницької діяльності, обставина чого в даному випадку мала місце лише 27.05.2019, тобто після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Щодо доводів апелянта, що відповідачем не було повідомлено позивача про нарахування заборгованості, колегія суддів вказує, що обов`язок сплати заборгованості з ЄСВ покладено саме на позивача, він не пов`язаний із повідомленням чи не повідомленням особи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-68721-17 від 15.05.2019 року на загальну суму 21030,90 грн є правомірною та не підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 03.03.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова