Справа № 420/13368/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 220 від 17.11.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не може повернутися до країни походження (Марокко) через побоювання за своє життя та здоров`я. Так, позивач звернувся за міжнародним захистом до органу міграційної служби, наголосивши у зверненні, що зазнав переслідування внаслідок своєї політичної діяльності, а також активної участі у мітингах та маршах протесту; був членом опозиційної партії Марокко. Однак відповідачем зазначеним обставинам не надано належну оцінку, а також не враховано актуальну інформацію по Марокко, де застосовується надмірна сила та насильство для розгону протестів, переслідування активістів, залучених до організації демонстрацій, які виражають критику уряду.

Позовну заяву прийнято до провадження ухвалою судді від 03.12.2020, якою відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

14.12.2020 до суду від ГУ ДМС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця або додаткового захисту, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні. Позивач підпадає під категорію мігранта, тобто особи, яка бажає змінити місце свого проживання, проте це не пов`язано з будь-яким переслідуванням чи небезпекою, а в основі цього лежить бажання влаштувати побут на найкраще.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Агадір (Марокко), документований паспортом НОМЕР_1 (дійсний до 06.10.2021) в`їхав на територію України легально 18.12.2016 на підставі візи НОМЕР_2 , типу D, виданої у м. Рабат (Марокко), дійсна 10.12.2016-23.01.2017, мета поїздки 04/12 - навчання, строк перебування 45 днів, авіасполученням Агадір (Марокко) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). На території Туреччини перебував протягом 4 годи (транзит).

29.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в України, зазначивши в заяві, що навчався в Україні у вищому навчальному закладі, проте був відрахований через несплату за навчання. Повертатись до Марокко позивач не може, так як є активним учасником у боротьбі з правлячим режимом Марокко; є членом партії Незалежності, яка вважається опозиційною. В його країні позивача декілька разів викликали до «комітету безпеки», де він підписував документи щодо зобов`язань не брати участі в мітингах проти уряду. Після прибуття до України, позивач продовжив свою діяльність засобами інтернет-сайтів. А тому в разі повернення його чекає ув`язнення.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2020.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 220 від 17.11.2020 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із яким, позивач звернувся за судовим захистом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу статусу біженця або додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, за аналізом особової справи позивача вбачається, що на момент прибуття до України він не планував звертатися за міжнародним захистом. Крім того, позивач зазначив, що якби не був відрахованим із вищого навчального закладу на території України, а продовжив своє навчання та був документованим посвідкою на тимчасове проживання, він не звернувся б до ГУ ДМС України в Одеській області із відповідною заявою, а в першу чергу здобув вищу освіту.

Позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2016 році до України з метою отримати вищу освіту. У випадку можливостей, а саме отримання необхідної кількості балів за державними стандартами освіти Марокко, він б продовжив отримувати вищу освіту саме в країні громадянської належності, а не в інших країнах.

У той же час, елемент легального виїзду особи з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та безперешкодного отримання української візи вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади країни громадянської належності. Будь-яких проблем із перетинанням кордонів у позивача не виникало.

За матеріалами особової справи наявна інформація з приводу відсутності будь-яких переслідувань з боку як державних, так і недержавних агентів на території Марокко. ГУ ДМС України в Одеській області було отримано лист щодо оформлення візи від Посольства України в Королівстві Марокко від 02.11.2020 № 6168/19-527-1048, де повідомлено про факт оформлення одноразової візи для в`їзду в Україну серії 04/12 - навчання на запрошення /чеського національного політехнічного університету. Варто зазначити, що позивач самостійно звертався до консульського підрозділу Посольства з клопотанням та безперешкодно отримав візу саме для навчання, тобто в дипломатичному органі метою виїзду з Марокко він зазначив саме навчання, що свідчить про відсутність жодних утисків, переслідувань з боку державних органів та можливість користування захистом країни громадянської належності.

Крім того, позивач не відмовляється від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки він безперешкодно оформив паспортний документ гр. Марокко серії НОМЕР_1 (дата видачі 06.10.2016, дійсний до 06.10.202), надавши для цього внутрішню ай-ді картку, свідоцтво про народження, ідентифікаційний номер, свідоцтво про наявність житла, що додатково свідчить про відсутність жодних проблем та дискримінації при зверненні до державних установ країни громадянської належності та можливість вільного звернення до представників органів державної влади країни громадянської належності та отримання відповідних послуг на території Марокко.

Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»: під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернутись на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянами, то це може розцінюватись як відмова у захисті згідно його визначення. Термін «не бажає» відносить до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності. Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

Вищезазначене свідчить про відсутність проблем з органами державної влади, позивач не перебуває в розшуку на території громадянської належності і вказує на бажання позивача користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечуваги його права як громадянина, що в свою чергу, підтверджує те, що особа не потребує міжнародного захисту так як він продовжує користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Крім того, матір позивача залишилася проживати у країні громадянської належності. Позивач чітко вказав про відсутність погроз та фізичного насильства в адресу рідних у Марокко. Матір позивача має у власності на території країни громадянської належності власний будинок, право власності на який оформлено як на неї так і на ОСОБА_1 , що свідчить про забезпечення умовами для проживання у випадку повернення на батьківщину.

Слід зазначити про середній рівень її життя у Марокко, а також можливість отримання пенсії покійного батька у розмірі 1500 дірхам (1 долар - 9,5 дірхам), який за життя працював бухгалтером в середній школі, що свідчить про відсутність дискримінації у контексті працевлаштування та про можливість фінансового забезпечення в Марокко та відсутність переслідувань.

На увагу заслуговує той факт, що після виїзду позивача з Марокко, його матір не змінювала та не сприймала спроб щодо зміни адреси проживання. Окрім того, в країні громадянської належності проживають бабуся (по материнській лінії) у м. Агадір, тітка (рідна сестра покійного батька) у м. Касабланка та дядько (рідний брат покійного батька) у м. Рабат, що в свою чергу свідчить про наявність засобів підтримки в Марокко.

Разом з тим, ані позивача, ані членів його родини ніколи не затримували та не заарештовували у країні громадянської належності, не викрадали; ані позивач, ані його близькі родичі не скоювали злочин в Марокко або інших країнах Африки; позивач не був засуджений у судовому порядку; стосовно нього та його рідних немає вироку суду, що додатково свідчить про відсутність обґрунтованих причин неможливості повернення.

В той же час, усні твердження позивача щодо арештів за участь в демонстраціях проти правління у 2010, 2011, 2014, 2015 роках не мають відношення до причин виїзду з Марокко, а кінцевим результатом затримань особи були оплати адміністративних штрафів за незаконну участь у демонстраціях і подальше звільнення.

Крім цього, під час проведення мітингів та демонстрацій особою не було зруйновано ані державне, ані комунальне, ані приватне майно. За матеріалами особової справи відсутня інформація щодо тривалих арештів та обмеження волі. Крім того, факт арештів жодного разу не слугував причиною виїзду з країни громадянської належності.

Так, на території Марокко у ОСОБА_1 не були порушені право на освіту, медицину, працевлаштування, свободу слова та вільне пересування; він не притягувався до кримінальної відповідальності на території країни громадянської належності. Позивач під час перебування у країні громадянської належності у вільному доступі відвідував державні або комунальні підприємства, медичні та освітні заклади Марокко. Крім того, його матір не має жодного відношення до правлячої верхівки Марокко, у неї нейтральне відношення до влади. Матір не приймала участі в мітингах та демонстраціях проти правління Марокко, що свідчить про задоволеність рівня свого житті та фактичне підтримання влади.

Таким чином, з матеріалів особової справи випливає, що позивач не був жодним чином обмежений в отриманні освіти, медичної допомоги, працевлаштуванні, сповідуванні власної релігії, свободі слова, вільному пересуванні у країні громадянської належності, що додатково підтверджує відсутність дискримінації щодо нього на території країни громадянської належності та передбачає можливість добровільного повернення. При цьому позивач був цілком задоволений своїм життям у Марокко, мав гарний рівень життя, він разом із членами родини були забезпечені базовими потребами та комунікаціями у м. Агадір: житло, газ, вода, електроенергія, Інтернет та телефонія.

Позивач був офіційно працевлаштованим у країні громадянської належності та самостійно забезпечував себе фінансово у Марокко, отримуючи щомісяця заробітну плату у сфері будівництва компанії «Тагазу Бай». Позивач був задоволений роботою у будівельній сфері Марокко та мав можливість подальшого працевлаштування, а не виїзду до України з метою отримання вищої освіти, що свідчить про відсутність жодного впливу політичної ситуації на повсякденне життя та відсутність дискримінації в контексті працевлаштування. Крім того, участь у демонстраціях жодним чином не впливала на основне місце працевлаштування шукача захисту.

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 29.10.2020, тобто майже через 4 роки після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 16.10.2020.

Цим самим позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Варто уваги, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), від 11.10.2018 по справі №815/1892/17.

З огляду на вищезазначене суд погоджується з висновком органу міграційної служби про те, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

Також проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача, можливо визначити, що він не підпадає під ознаки категорії «біженець на місці», так як на час звернення за захистом позивач не мав відношення до жодної з категорій осіб та тривалий час перебував в України нелегально. Враховуючи, що позивач звернувся за захистом із зволіканнями, він виключається з визначення поняття «біженець на місті», що передбачає, зокрема, легальне перебування в країні на період загострення ситуації на батьківщині.

З огляду на вищезазначене вбачається, що виїзд позивача з Марокко до України та звернення до ГУ ДМС України в Одеській області за міжнародним захистом обумовлені перш за все суто особистими мотивами, бажанням отримати вищу освіту, ускладненням економічної ситуації. Відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності.

За матеріалами справи, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, крім того заявник не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що підтверджено наданими твердженнями під час проведення процедури.

ОСОБА_1 вказав, що у Марокко він був офіційним членом опозиційної політичної партії «Істікляль», приймав участь у багатьох мітингах, та був заарештованим після участі і мітингах. Разом з тим, позивач не володіє детальною інформацією щодо формування, принципів та ідеології діяльності партії « Істікліль », зазначивши лише інформацію щодо перебування її в опозиції та не прийманні участі у політичному процесі Марокко.

При цьому, політична сила «Істікляль» є офіційною опозиційною партією у Марокко, жодним чином не забороняється бути її членом. Варто врахувати, що ані покійний батько, ані матір позивача ніколи не були членами жодних політичних партій у Марокко, зокрема і партії «Істікляль».

Крім того, позивач вказав, що окрім партії «Істікляль», до опозиційних партій Марокко належать ще соціальна партія та партія справедливості та розвитку, що свідчить про багатоманітний політичний плюралізм Марокко.

Відповідно до актуальної інформації по країні походження позивача спостерігається, що опозиційний альянс, який складається з партій «Справжність, Сучасність, Незалежність, Прогрес і Гоціалізм», підготував спільний меморандум, в який було включено ряд пропозицій, спрямованих на вирішення проблеми і заохочення участі молоді у виборчому процесі, що в свою чергу свідчить про розвиток, співробітництво опозиційних партій між собою та активну участь у демократичному житті країни.

Крім того, на увагу не заслуговують усні твердження ОСОБА_1 , що під час проведення останніх парламентських виборів у 2016 році в Марокко, з представників політичної сили «Істікляль» було обрано лише двох представників, так як це суперечить інформації, викладеній у загальному доступі та відповідно до якої з 395 місць у палаті представників Марокко (нижня палата парламенту країни) «Партія справедливості і розвитку» отримала 125 крісел, друге місце на виборах зайняла партія «Справжність і сучасність» (102 місця в парламенті), а третє - найстаріша партія країни «Істікляль» (46 крісел).

Окрім того, у верхній частині парламенту Марокко, з 120 місць, партія «Істікляль» отримала 20 місць. Крім цього, наразі на території Марокко відсутні будь-які мітинги та жодні зібрання партії « Істікляль » через карантинні обмеження та ситуація в цілому є спокійною та стабільною політично.

Крім того, ОСОБА_1 невірно зазначив дату заснування політичної партії «Істікліль» та її керівника, вказавши кінець січня 1970 року, а очолює її ОСОБА_3 , що повністю суперечить загальновідомій інформації: створення партії «Істікляль» відбулося в 10.12.1943 році, а з вересня 2012 року її очолював ОСОБА_4 , а з жовтня 2017 - ОСОБА_5 . Довідково, ОСОБА_1 не підтримує жодних зв`язків із офіційними членами політичної партії «Істікляль», які перебувають у Марокко та на території України.

При цьому позивач не приймав участі в зібраннях політичної сили «Істікляль» на території країни громадянської належності, що свідчить про те, що він не приймав фактичної участі у діяльності. Позивач ніколи не писав та не планував публікувати матеріали з приводу невдоволення владою Марокко, перебуваючи на батьківщині.

Щодо наданої фотокопії членського квитка, а саме елементу зовнішнього огляду документу, враховуючи відсутність оригіналу, то варто врахувати наступні факти: на фотокопії членського квитка весь текст, який написаний арабською мовою є нечітким та розмитим, окрім графи, як встановлено з перекладу документу українською мовою «установчі дані», що свідчить про елемент спеціального виготовлення; окрім зображення, яке ймовірно є вирізаним та накладеним зверху; фотокопія не містить дат, підписів та штампів з офіційних державних установ, що свідчить про елемент спеціального виготовлення; позивач не надав оригінал членського квитка та не сприйняв спроб для того, щоб його надати або показати ГУ ДМС України в Одеській області, чи до суду; до міграційного органу надано було лише фотокопію членського квитка на телефоні свого друга, якому його матір надіслала, а не особисто позивачу, що свідчить про необхідність отримання оригіналу документу.

Надана позивачем фотокопія членського квитка не має жодного відношення до повідомленої ним історії переслідування, враховуючи її не співвіднесеність з його твердженнями, відсутність детальної інформації стосовно характеру та способу їх отримання, місця, часу та обставин відповідних подій, які на них зображені.

Окрім того, позивач плутається у свідченнях з приводу дати фактичного отримання членського квитка: у протоколі співбесіди від 04.11.2020 він вказав 2014 рік, під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 10.11.2020 зазначив 2016 рік, належним чином обґрунтувати неточності не зміг.

Також не заслуговують на увагу усні твердження з приводу підписання документу, який передбачає неприйняття участі в мітингах, демонстраціях на території Марокко, через не обґрунтування інформації, відсутність деталізації та те, що у мітингах заявник фактичної участі не приймав, а твердження з приводу написання на території статей з приводу політики Марокко не приймаються через відсутність жодного документального підтвердження, посилання на статті, висновки.

Окрім того, позивач не зазначив конкретних імен, органів, фактів проявів корупції та не надав посилання на саму сторінку шукача захисту в соціальних мережах, враховуючи обставину, що він давно не займався жодною політичною діяльністю. Під час проведення співбесід та ґрунтовного опитування позивач не надав повні, детальні та обґрунтовані твердження стосовно обставини надання ним розписки про неприйняття подальшої участі у мітингах на території країни громадянської належності. Зокрема, ним не було повідомлено точної інформації стосовно органу, якому він надавав відповідну розписку, форми відповідної розписки, причин, підстав та обставин її надання, точного змісту формулювань тощо.

Також, позивачем не було надано документального підтвердження вказаного елемента, що, враховуючи проаналізовані вище обставини, вказує на те, що позивач лише використовує відповідну легенду з метою посилення впливу його звернення. Водночас, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, він не приймав участь у жодних мітингах ані на території країни громадянської належності, ані поза її межами після повідомленої ним обставини надання відповідної розписки, що свідчить про необґрунтованість висловлених особою побоювань.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Марокко, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні. Ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні доходження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Марокко, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.08.2020 по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану інформацію по країні Марокко, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За матеріалами особової справи вбачається, що позивач вважає, що на нього у випадку повернення до Марокко чекає поводження, яке принижує гідність з боку Служби Безпеки Марокко, однак не навів конкретну інформацію та не надав детальне обґрунтування своєму побоюванню, не може назвати імена конкретних осіб. ОСОБА_1 чітко вказав про відсутність проведення будь-яких військових конфліктів на території Марокко.

За аналізом особової справи позивача, у м. Агадір наразі ситуація щодо безпеки є контрольованою та цілком спокійною, безпекова ситуація Марокко за 2020 рік є стабільною, що додатково підтверджується актуальною інформацією по Марокко, викладеною на сайті МЗС: безпекова ситуація Марокко характеризується цілковитою стабільністю та прогнозованістю, а керівництву держави в цілому вдається утримувати під своїм контролем внутрішньополітичну ситуацію та запобігати радикалізації суспільства. Окрім того, позивач зазначив, що його чекає і тюремне ув`язнення у випадку добровільного повернення до Марокко, однак, за його поясненнями під час співбесід, це не підтверджено жодними твердженнями.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причини, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні біженці.

Враховую необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану актуальну інформацію по Марокко (згідно посилань у висновку та додатків до нього), якою підтверджений належний рівень життя особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до країни постійного проживання. Крім того, у випадку повернення по Марокко особа зможе знайти собі офіційну роботу та влаштуватися в сфері будівництва, що свідчить про відсутність дискримінації у контексті працевлаштування.

Посилання на нестабільну політичну ситуацію у Марокко, яка жодним чином не вплинула на перебіг і життя близьких родичів, які залишилися там надалі проживати є неспроможними. Так, за матеріалами справи не прослідковується вплив політики на перебіг подальшого життя його матері на батьківщині: матір не має жодних суттєвих проблем із проживанням та не зазнає особистих переслідувань; близькі родичі не змінювали місце свого постійного проживання у Марокко після виїзду позивача, що свідчить про належний рівень проживання та відсутність обґрунтованої загрози зазнати переслідувань; сам позивач не перебував та не перебуває в офіційному розшуку на території Марокко.

За матеріалами особової справи вбачається, що у випадку відповідних підстав, а саме стабільності у демократичному житті позивач зможе повернутися до країни громадянської належності. В свою чергу, на території Марокко створена місія міжвідомчої делегації з прав людини, яка запустила національний план дій з питань демократії та прав людини, який затверджений парламентом ще у 2017 році та королем у 2019 році, що свідчить про вдосконалення демократії, управління економіки, соціальної політики, культурних та екологічних прав, а також реформи конституційних та правових рамок у країні громадянської належності.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу № 220 від 17.11.2020, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк