Справа № 160/8466/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2020 року Справа № 160/8466/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
23.07.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
Так, згідно вказаного листа відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди роботи: 01.12.1984-01.02.1985, 26.07.1985-12.05.1988, 06.01.1991- 24.08.1996 та період догляду за дитиною 1983 року народження, до досягнення нею трирічного віку, що позивач вважає незаконним, оскільки відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей та додаткових документів, на підставі яких можна було б підтвердити стаж позивача. Крім того, наданий відповідачем лист щодо відмови у зарахуванні вказаних періодів роботи позивача до стажу роботи не містить посилань на номи законодавства, відповідно до яких зазанчені періоди не можуть бути враховані у загальний стаж роботи, що, на думку позивача, також свідчить про незаконній оскаржуваного рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного від 28.07.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та відкрито в адміністративній справі №160/8466/20 спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Розгляд даної адміністративної справи мав відбутись до 27.08.2020 року за правилами ст. 263 КАС України.
Відповідно до частини 6 статті 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Головуючий по справі суддя Юхно І.В. перебувала у щорічній відпустці з 14.08.2020 по 04.09.2020 року включно, першим робочим днем є 07.09.2020 року.
Станом на 07.09.2020 року в матеріалах справи відсутні докази отримання учасниками справи ухвали суду від 28.07.2020 року про відкриття провадження у даній справі, (відповідачем) разом з копією позовної заяви. Також до суду не надходили витребувані ухвалою від 28.07.2020 року докази.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року прийняторішення про здійснення подальшого розгляду адміністративної справи №160/8466/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання призначено 05 жовтня 2020 року об 11:30 год.
23.09.2020 року до суду засобами поштового зв`язку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з витребуваними доказами. У відзиві на позов Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнало та просило суд відмовити у їх задоволенні з огляду на те, що до заяви про призначенні пенсії позивачем надано трудову книжку серії НОМЕР_2 , згідно записів якої ОСОБА_1 працювала у «Дніпропетровській обласній станції захисту рослин» з 01.12.1984 по 01.02.1985 у Миколаївській середній школі, з 26.07.1985 по 12.05.1988 (відсутня назва підприємства) таз 06.01.1991 по 24.08.1996 у ПП «Артас».
Вищезазначені періоди, які є предметом спору, не були враховані до стажу роботи для призначення пенсії, оскільки при перевірці трудової книжки ОСОБА_1 було встановлено наступне: на сторінках 4-7 записів № 7, 8 за період роботи з 01.12.1984 року по 01.02.1985 року відсутнє посилання на статтю Кодексу законів про працю Україн при звільненні, за період роботи з 26.07.1985 року по 12.05.1988 року при прийнятті на роботу відсутня назва підприємства та неможливо прочитати назву підприємства на печаті при звільненні; на сторінках 8, 9 записів № 13, 14 за період роботи з 06.01.1991 року по 24.08.1996 року на печатці при звільненні відсутній код підприємства що є порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 118 "Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України" та наявні виправлення запису в наказі про прийняття на роботу.
З огляду на вищезазначене, Головне управління не має законних підстав для зарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 01.12.1984 по 01.02.1985, з 26.07.1985 по 12.05.1988, та з 06.01.1991 по 24.08.1996. Додатково, Головне управління не має можливості зарахувати період догляду за дитиною 1983 року народження до досягнення нею трирічного віку, оскільки в свідоцтві про народження відсутній запис про отримання паспорту, або неодхідна довідка про виховання дитини до трирічного віку.
Крім того, відповідач зазанчає, що орган, що призначає пенсію має право витребувати додаткові документи, при цьому, обов`язок підтвердження стажу роботи покладається також і на особу, що звернулась за призначенням пенсії.
05.10.2020 року до суду надійшла заява від позивача, в якій він підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розгляд справи проводити без її участі.
05.10.2020 року в підготовче судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкоюУкраїни, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , виданим 31.01.2000 Петропавлівським РВ УМВС України у Дніпропетровській області.
24.06.2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.
За наданими позивачем документами загальний страховий стаж складає 15 років 02 місяці 26 днів (страж враховано по 31.05.2020). Одночасно відповідачем було повідомлено, що до загального стажу не враховано періоди:
01.12.1984-01.02.1985 - відсутнє посилання на статтю КзпП при звільненні;
26.07.1985-12.05.1988 - відсутня назва підприємства при прийнятті, неможливо прочитати назву підприємства на печатці при звільненні;
06.01.1991-24.08.1996 - на печатці при звільненні відсутній код підприємства, що є порушенням Постанови КМУ від 22.01.1996 №118 «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України», наявні виправлення в наказі при прийнятті на роботу;
період догляду за дитиною 1983 року народження, до досягнення нею трирічного віку, оскільки в свідоцтві про народження відсутній запис про отримання паспорту, або довідка про виховання дитини до трирічного віку.
Враховуючи вищезазначене відділом з питань призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення відмовити позивачеві в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи.
Не погоджуючись з відмовою в призначенні пенсії, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.07.1981 року, відомо, що ОСОБА_1 працювала у спірний період, не зарахований відповідачем:
- 01.12.1984 року - прийнята кочегаром у Миколаївську середню школу тимчасово (наказ №85 от 01.12.1984 року);
- 01.02.1985 року - звільнена так, як була прийнята тимчасово (наказ № 14 від 31.01.1985 року);
- 26.07.1985 року - прийнята тимчасово станціонним електромонтером на період декретної відпустки (наказ №41/к від 01.08.1985 року);
- 12.05.1988 року - звільнена за власним бажанням на підставі с.38 КЗпП (наказ №14 від 12.05.1988 року;
- 06.01.1991 року - прийнята секретарем у Приватному підприємстві фірма «АРТОС» (наказу№12/к від 06.01.1991 року);
- 24.08.1996 року - звільнена за власним бажанням на підставі с.38 КЗпП (наказ №22/к від 24.08.1996 року).
Періоди роботи позивача з 01.12.1984 року по 01.02.1985 року, з 26.07.1985 року по 12.05.1988 року, з 06.01.1991 по 24.08.1996 року не зараховані до трудового стажу позивача.
Судом встановлено, що підставою для не зарахування вказаних періодів є відсутність посилання на статтю КзпП при звільненні 01.02.1985; відсутність назви підприємства при прийнятті, неможливість прочитати назву підприємства на печатці при звільненні за період 26.07.1985-12.05.1988; відсутність коду підприємства на печатці при звільненні 24.08.1996 та наявність виправлення в наказі при прийнятті на роботу (06.01.1991).
Відтак, суд приходить до висновку, що підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу є неточності в оформленні трудової книжки серії НОМЕР_2 .
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 18 Порядку № 637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, спірні період роботи позивача підтверджено відповідними записами в трудовій книжці позивача, засвідчено підписами уповноваженої особи та місять відповідні печатки, відтак відомості, які зазначені в трудовій книжці свідчать про те, що позивач працювала у вказані періоди. При цьому, неналежний порядок заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Суд звертає увагу, що на час внесення записів до трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252).
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.
Аналогічні норми в подальшому містились в Інструкції про ведення трудових книжок, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі - Інструкція №58).
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Суд зазначає, що обов`язок належного оформлення документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Аналогічні норми встановлені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17 провадження №К/9901/1298/17.
Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, зазначений в трудовій книжці.
При цьому, суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.
Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25.04.2019 року у справі №593/283/17.
Оскільки у позивача наявна трудова книжка з відповідними записами про стаж роботи у спірний період, позивачу не потрібно додатково підтверджувати пільговий стаж роботи довідками з місця роботи або архівних установ.
Відповідний стаж роботи з 01.12.1984 року по 01.02.1985 року, з 26.07.1985 року по 12.05.1988 року, з 06.01.1991 по 24.08.1996 року підтверджено записами трудової книжки позивача.
В той же час, відсутність посилання на статтю КзпП в записі при звільненні 01.02.1985 року, нечіткість відбитку печатки та виправлення в датах наказів про прийняття на роботу та про звільнення з роботи не може бути правомірною підставою для відмови у призначенні пенсії/незарахуванні стажу, оскільки позивач не несе відповідальності за правильність оформлення трудової книжки.
Посилання відповідача про обов`язок позивача надання інших документів для підтвердження трудового стажу, суд не приймає до уваги, оскільки у разі наявності трудової книжки та відповідних записів у ній, подача таких довідок позивачем не є обов`язковою.
Крім того, посилання пенсійного органу на відсутність коду підприємства на печатці при звільненні 24.08.1996 року як на підставу незарахування періоду до страхового стажу, суд вважає безпідставною з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.
Частиною 2 ст. 58-1 Господарського кодексу України встановлено, що відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом.
Згідно з ч. 3 ст. 58-1 Господарського кодексу України наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.
Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що печатка не є обов`язковим реквізитом документа.
Однак, як встановлено судом, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити трудовий стаж позивача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до виснвоку, що відповідачем протиправно не було зараховано до трудового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи позивача з 01.12.1984 по 01.02.1985 року, з 26.07.1985 по 12.05.1988 року, з 06.01.1991 по 24.08.1996 року.
Суд зазначає, що не зарахування спірних періодів до стажу ОСОБА_1 буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача з момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при здійсненні перерахунку пенсії з моменту призначення пенсії за віком.
Крім того, в ході судового розгляду судом встановлено, що відповідачем не зараховано до загального трудового стажу позивача період догляду за дитиною 1983 року народження до досягнення нею трирічного віку із посиланням на те, що в свідоцтві про народження відсутній запис про отримання паспорту, або довідка про виховання дитини до трирічного віку.
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 16/07/1983 року Миколаївським с/с Перопавлівського району Дніпропетровської області УРСР, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , про що 16.07.1983 в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №62. У графі «мати» вказано: ОСОБА_1 .
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Водночас за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Пунктом «ж» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ встановлено, що до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Таким чином, до спеціального стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Отже, суд зазанчає, що період догляду за дитиною 1983 року народження до досягнення нею трирічного віку підлягає зарахуванню страхового стажу роботи ОСОБА_1 .
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що відповідач, відмовляючи у зарахуванні страхового стажу позивачу, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з дотриманням процедури прийняття рішення.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відмова відповідача зарахувати позивачу до трудового стажу періоди роботи з з 01.12.1984 по 01.02.1985 року, з 26.07.1985 по 12.05.1988 року, з 06.01.1991 по 24.08.1996 року та періоду догляду за дитиною 1983 року народження до досягнення нею трирічного віку є протиправною.
Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком сліж відмовити.
Оскільки відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні спірних періодів роботи до страхового стажу, а тому порушені позивачем права підлягають відновленню судом.
З огляду на вищевикладене, належним способом захисту прав є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 24.06.2020 року, з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні.
За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 КАС України).
Таким чином, судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений позивачем при поданні адміністративного позову до суду відповідно до квитанції від 22.07.2020 року №ПН474015, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 560,53 грн.
Водночас, в адміністративному позові позивач заначає, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених норм, дає суду, підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.
До матеріалів справи позивачем додано:
- копію Договору про надання правової допомоги від 22.07.2020 року б/н;
- копію додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 22.07.2020 року б/н;
- копію акту №1 від 22.07.2020 виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 22.07.2020 року б/н;
- ордер від 22.07.2020 року;
- копію посвідчення адвоката від 05.09.2016 №0623.
Судом встановлено, що між адвокатом Ступаковою В.І. та ОСОБА_1 (Клієнтом) укладено договір про надання правової допомоги від 22.07.2020 року б/н.
Відповідно до п.1.1 вказаного договору Адвокат бере на себе зобов`язання із захисту прав та інтересів Клієнта і надання йому правової допомоги: у судових справах за позовом Клієнта до Головного управління Пенсійного фонду України про визнання дій та рішення протиправними, скасування рішення, зобов`язання повторного розгляду заяви у Дніпропетровському окружному адміністративному суді, Третьому апеляціному адміністративному суді.
Пунктом 7.1 Договору від 22.07.2020 року б/н визначено, що Гонорар виплачується Клієнтом Адвокату за надання правової допомоги у розмірі за погодженням сторін. Вартість конкретних послуг визначена у додатку до цього договору та є його невід`ємною частиною. Про надання правової допомоги складається акт про надання послуг, який підписуються Клієнтом та Адвокат.
Відповідно до додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 22.07.2020 року б/н вартість послуг Адвоката з підготовки позовної заяви складає 1000,00 грн.
З акту №1 від 22.07.2020 виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 22.07.2020 року б/н вбачається, що Адвокатом виконано наступні послуги: підготовка позовної заяви Клієнта до Головного управління Пенсійного фонду України про визнання дій та рішення протиправними, скасування рішення, зобов`язання повторного розгляду заяви у Дніпропетровському окружному адміністративному суді.
У вказаному акті також зазначено, що послуги надано в повному обсязі, сторони претензій одна до одної не мають.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в рахунках на оплату, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.
Матеріалами справи підтверджено вчинення адвокатом перелічених в акті №1 від 22.07.2020 виконаних робіт дій.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такі самі критерії використовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Судом встановлено, що визначені адвокатом дії в Акту виконаних послуг до договору про надання правничої допомоги від 21.12.2020 року, є доведеними та підлягають задоволенню судом у загальному розмірі на суму 1 000 грн.
Вказана сума є співмірною з вчиненими адвокатом діями та наданими послугами у вказаній справі, у зв`язку з чим у суду наявні підстави для стягнення сум судових витрат на правничу допомогу за нормою ст.143 КАС України.
З огляду на викладене, суд приходить про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 24.06.2020 року, з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 560,53 грн. (п`ятсот шісдесят гривень п`ятдесят три копійки) та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн (одна тисяча гривень нуль копійок).
Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.
Суддя І.В. Юхно