Справа № 160/13075/19
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кадникової Г. В.
при секретарі судового засідання Пасічнику Т.В.
за участі: представника позивача Бабенка М.О.,
представника відповідача Дубаневича О.З.,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування рішення,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК, відповідач) №2667 від 23.08.2019 року "Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік (виправленої), поданої ОСОБА_1 , народним депутатом України VIII скликання".
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за результатами здійснення повної перевірки відповідачем винесено рішення №2667 від 23.08.2019 за висновками якого: позивач при складанні та поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік (виправленої) не зазначив відомості про кадастрові номера земельних ділянок, які належать йому на праві власності, зазначив недостовірні відомості про вартість частки корпоративних прав у статутному капіталі товариства, чим не дотримав вимоги пунктів 2, 5 частини 1 статті 46 Закону України "Про запобігання корупції".
Позивач з прийнятим рішенням не погоджується, та вважає його таким, що підлягає скасуванню повністю, з підстав прийняття в результаті неповного встановлення відповідачем обставин, з грубим порушенням норм антикорупційного законодавства, які регулюють умови та порядок проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, надав письмовий відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
Відповідач вважає, що перевірка позивача здійснювалась протягом розумного строку та в рамках чинного законодавства, а тому доводи позивача про пропущення строків перевірки не відповідають дійсності
До суду надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач зазначає, що заперечення відповідача не відповідають чинному законодавству.
Статтею 1 Закону України "Про державний земельний кадастр" термін "кадастровий номер земельної ділянки" визначається як індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Тому, позивач вважає однозначним висновок, що кадастровий номер земельної ділянки є її реєстраційним номером в державному земельному кадастрі та не являється ні характеристикою об`єкту нерухомості, ні місцезнаходженням об`єкта нерухомості, ні будь якою іншою відомістю, що перелічена в п.2 ч.1 ст.46 Закону України "Про запобігання корупції".
Також позивач звертає увагу, що формою декларації встановлений більш широкий перелік відомостей щодо земельної ділянки, які підлягають зазначенню в декларації (а саме: в частині необхідності зазначення кадастрового номеру земельної ділянки) ніж це передбачено п.2 ч.1 ст.46 Закону України "Про запобігання корупції", а тому в цій частині рішення Національного агентства від 10.06.2016 п.3 щодо затвердження Форми декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, суперечить вимогам п.2 ч.1 ст.46 Закону України "Про запобігання корупції".
Крім того, позивач звертає увагу, що земельні ділянки, які належать йому, були вказані та задекларовані за попередні роки, а саме: 2015, 2016 і раніше не були предметом визначення достовірності даних.
Одночасно, позивач вказує, що п.5 ч.1 ст.46 Закону України "Про запобігання корупції" не передбачено вимоги щодо обов`язкового зазначення декларантом вартості частки корпоративних прав на момент їх набуття у власність або останньої грошової оцінки.
Позивач вважає що не являються тотожними поняття "грошове вираження частки у статутному капіталі" та поняття "вартість частки", так як грошове вираження частки у статутному капіталі закріплено в установчих документах товариства та не залежить від його фінансового стану, а вартість частки, навпаки, не зафіксована в установчих документах, є ринковою, та напряму залежить від фінансового стану товариства.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити та зазначив, що в Порядку №56 не передбачено положення про закінчення перевірки суб`єкта саме відповідним рішенням і вважає, що повна перевірка може здійснюватися в розумні строки до отримання всіх відповідей компетентних органів, до яких НАЗК направлялись запити стосовно суб`єкта перевірки. Момент закінчення перевірки фіксується створенням проекту відповідного Рішення НАЗК.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, при розгляді справи виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У відповідності зі ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 8 частини 1 статті 11 Закону України "Про запобігання корупції", до повноважень Національного агентства зокрема належить здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти Національне агентство з питань запобігання корупції про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку (частина друга статті 49 Закону).
Згідно з частиною першою та другою статті 50 Закону України "Про запобігання корупції" Національне агентство проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. У разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей Національне агентство письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.
Суд зазначає, що Національному агентству законодавцем надані повноваження щодо перевірки та встановлення фактів неналежного виконання свого обов`язку суб`єктом декларування щодо подання електронної декларації, а тому належним доказом невиконання позивачем свого обов`язку як суб`єктом декларування щодо подання електронної декларації згідно із Законом та Порядком № 56 є відповідне рішення Національного агентства.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин здійснював повноваження народного депутата України VIII скликання.
З наявних матеріалів справи вбачається, що перевірка декларації за 2017 рік (виправленої), поданої позивачем, була розпочата НАЗК відповідно до рішення від 19.04.2019 №1100 "Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», за 2017 рік, поданої позивачем, народним депутатом України VIII скликання.
Рішенням Національного агентства від 14.06.2019 №1654 "Про продовження строку повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», за 2017 рік (виправленої), поданої позивачем, строк перевірки декларації продовжено з 14.06.2019 року на 30 календарних днів.

За результатами проведення повної перевірки НАЗК прийнято Рішення від 23.08.2019 №2667 "Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік (виправленої), поданої ОСОБА_1 , народним депутатом України VIII скликання", що оскаржується позивачем.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 №1700-VII (далі - Закон України №1700-VII), НАЗК є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Відповідно до пункту 12 розділу III Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства від 15.01.2019 №56, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13.02.2017 за №201/30069 (далі - Порядок №56) повна перевірка декларації за цим Порядком здійснюється упродовж 60 календарних днів з дня прийняття Рішення про проведення перевірки.

У разі необхідності строки проведення повної перевірки декларації можуть бути продовжені, але не більше ніж на сукупний строк у 30 календарних днів. Рішення про продовження повної перевірки декларації приймається Національним агентством у випадку неотримання відповідей та/або інформації по суті, необхідних для проведення повної перевірки декларації, у відповідь на запити (листи) Національного агентства до:

1) державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання незалежно від форми власності та їх посадових осіб, громадян та їх об`єднань;

2) суб`єкта декларування з проханням надати пояснення щодо відомостей, зазначених у декларації.

Як зазначено у судовому рішенні вище, 19.04.2019 відповідачем прийнято рішення №1100 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» за 2017 рік (виправленої), поданої позивачем. 14.06.2019 відповідачем прийнято рішення №1654 «Про продовження строку повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування». 23.08.2019 відповідачем прийнято Рішення №2667 "Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік (виправленої), поданої ОСОБА_1 , народним депутатом України VIII скликання", згідно якого позивач пошив пункти 2, 5 частини 1 статті 46 Закону України "Про запобігання корупції".

Відтак, між датою початку перевірки та датою прийняття оскаржуваного Рішення у справі минуло 124 календарних дні, а з дати продовження строку перевірки до дати винесення рішення - 70 календарних днів.

Слід зазначити, що строк проведення перевірки декларації позивача повинен був закінчитися 20.06.2019. Враховуючи Рішення №1654 від 16.06.2019, строк перевірки було продовжено. Тобто, зазначена перевірка декларації позивача повинна була закінчитися в строк не пізніше 22.07.2019, враховуючи положення пункту 12 Розділу III Порядку №56.

Аналізуючи пояснення відповідача про те, що у розділі IV Порядку №56, з 15.01.2019 не передбачено момент закінчення перевірки моментом прийняття відповідного рішення, суд зазначає наступне.

Стаття 50 Закону України «Про запобігання корупції» передбачає вимоги щодо проведення повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

На виконання норм даної статті законодавцем прийнято Порядок проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений рішенням НАЗК від 10.02.2017 № 56, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.02.2017 за № 201/30069 (зі змінами, в тому числі, затвердженими рішенням НАЗК від 21.12.2018 № 3206, які набули чинності 15.01.2019 - станом на час прийняття оспорюваного рішення).

Виключно цим Порядком визначено спеціальні строки проведення повної перевірки декларацій.

Зокрема, відповідно до пункту 3 розділу III Порядку № 56 початком здійснення повної перевірки декларації є наступний за днем прийняття рішення про проведення перевірки робочий день.

При цьому, пунктом 12 цього розділу передбачено, що повна перевірка декларації за цим Порядком здійснюється упродовж 60 календарних днів з дня прийняття рішення про проведення перевірки. У разі необхідності строки проведення повної перевірки декларації можуть бути продовжені, але не більше ніж на сукупний строк у 30 календарних днів.

Відтак, повна перевірка декларацій повинна тривати не більше ніж 60 календарних днів з дня прийняття рішення про проведення перевірки, а у виняткових випадках - не більше 90 днів.

Відповідач стверджував, що положеннями Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку № 56 не встановлені граничні строки для опрацювання отриманих в рамках здійснення повної перевірки матеріалів та підготовки проекту рішення про результати проведеної повної перевірки і прийняття його на засіданні НАЗК.

Разом з тим, системний аналіз пункту 6 розділу III Порядку № 56 дає підстави для висновку, що повна перевірка декларацій розпочинається рішенням про її проведення і закінчується рішенням про результати перевірки.

Будь-яких підстав для винесення рішення про результати повної перевірки декларації поза межами визначеного Порядком № 56 строку законодавством не передбачено.

При застосуванні норм Порядку №56, треба звертати увагу на поняття "якості закону", що передбачає достатню чіткість встановлення тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи. Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Ґавенда проти Польщі" від 14.03.2002, правове положення може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи.

Як зазначено у судовому рішенні вище, в Порядку №56 в редакції, яка чинна з 15.01.2019, не чітко вказаний момент закінчення перевірки суб`єкта декларування, хоча як п.3 розділу III вказаного Порядку чітко вказує момент початку перевірки, а саме: початком здійснення повної перевірки декларації є наступний за днем прийняття рішення про проведення перевірки робочий день. Про початок проведення повної перевірки уповноважена особа Національного агентства не пізніше наступного робочого дня з дати прийняття рішення повідомляє суб`єкта декларування за допомогою програмних засобів Реєстру.

Також, відповідач у судовому засіданні зазначив, що момент закінчення перевірки передбачає створення проекту рішення, але у матеріалах справи відсутні докази дати створення вказаного проекту.

Позиція відповідача про відсутність чітких строків прийняття рішення за результатами повної перевірки декларації є помилковою, а тривале неприйняття передбаченого законом рішення за наслідками проведеної перевірки ставить суб`єктів декларування у стан правової невизначеності, чим порушує принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України.

Суд також приймає до уваги інші доводи позивача, щодо оскарження рішення відповідача.

Так, відповідач зазначає, що позивач у розділі 3 "Об`єкти нерухомості" декларації не зазначив відомості про кадастрові номера земельних ділянок, які належать йому на праві власності, чим не дотримав вимоги пункту 2 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Суд погоджується з обгрунтуванням позивача та посиланням на статтю 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», згідно якої термін «кадастровий номер земельної ділянки» визначається як індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. А тому, можна дійти висновку, що кадастровий номер земельної ділянки є її реєстраційним номером в державному земельному кадастрі та не являється ні характеристикою об`єкту нерухомості, ні місцезнаходженням об`єкта нерухомості, ні будь-якою іншою відомістю, що перелічена в пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Як вбачається з вимог пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» в цьому Законі відсутні вимоги, щодо обов`язкового зазначення декларантом кадастрових номерів земельних ділянок.

Крім того, суд приймає пояснення позивача про те, що його декларації за попередні роки, а саме: 2015, 2016, прийняті відповідачем з аналогічним змістом щодо земельних ділянок і не були предметом визначення достовірності даних.

Викладені обставини не заперечуються відповідачем.

Також, у своєму рішенні відповідач зазначає, що у розділі 8 "Корпоративні права" декларації позивач зазначив недостовірні відомості про вартість частки корпоративних прав у статутному капіталі товариства, які відрізняються від достовірних на 769'774грн.95коп., чим не дотримав вимоги пункту 5 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Суд не погоджується зі вказаним висновком відповідача оскільки, пунктом 5 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» не передбачено вимоги щодо обов`язкового зазначення декларантом вартості частки корпоративних прав на момент їх набуття у власність або останньої грошової оцінки.

При цьому, суд також приймає та погоджується з обґрунтуванням позивача про те, що не являються тотожними поняття "грошове вираження частки у статутному капіталі" та поняття "вартість частки", так як грошове вираження частки у статутному капіталі закріплено в установчих документах товариства та не залежить від його фінансового стану, а вартість частки, навпаки, не зафіксована в установчих документах, є ринковою, та напряму залежить від фінансового стану товариства.

Відповідно до положень ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).

Приймаючи до уваги наведене у сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ч.1 ст.139 КАС України, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, підлягають стягненню з Національного агентства з питань запобігання корупції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840грн. 80коп., сплата яких підтверджується квитанцією №1306 від 24.01.2020.

Керуючись ст.ст.90, 139, 195, 241-246, 250, 255, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції №2667 від 23.08.2019 "Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік (виправленої), поданої ОСОБА_1 , народним депутатом України VIII скликання".

Стягнути з Національного агентства з питань запобігання корупції (01103, м.Київ, бульвар Дружби народів, 28, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840грн. 80коп. (вісімсот сорок грн. 80 коп.)

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 22 жовтня 2020 року.

Суддя Г. В.Кадникова