Справа № 640/6443/20
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2021 року м. Київ № 640/6443/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Маляра Яна Анатолійовича про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Маляра Яна Анатолійовича (надалі - Відповідач) про визнання протиправними дій Відповідача щодо відкриття виконавчого провадження №60936854 та винесення постанови від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника основної винагороди і постанови від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження; визнання протиправними та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.03.2020 відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.04.2020, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що Позивачем оскаржено у касаційному порядку ухвалу Київського апеляційного суду від 04.07.2019 №761/11283/15 про повернення апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції станом на дату відкриття виконавчого провадження №60936854 не набрало законної сили. Крім того, зазначено, що у Відповідача були відсутні підстави для винесення оскаржуваних постанов про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; визнати протиправними та скасувати постанови без фактичного виконання рішення.

Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався. Ухвалу про відкриття провадження у справі та позовні матеріали отримано Відповідачем 22.05.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В судове засідання 08.12.2020 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд керуючись положеннями частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2019 №761/11283/15 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 60 846,25 євро, що за курсом Національного банку України на 21.01.2019 становить 1 941 223,24 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» у відшкодування судового збору по 1218 гривень з кожного.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.07.2019 №761/11283/15 повернуто апеляційну скаргу на вказане рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 18.09.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04.07.2019 №761/11283/15.

Постановою Верховного Суду від 23.04.2020 №761/11283/15 (провадження № 61-13961св19) касаційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 04.07.2019 №761/11283/15 - без змін.

Матеріали справи свідчать про те, що Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист від 19.08.2019 №761/11283/15-ц щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ «Приватбанк».

Відповідачем 26.12.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60936854, а також постанови від 26.12.2019 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 194244,12 грн. та від 26.12.2016 про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 550,00 грн.

Вважаючи протиправними дії Відповідача щодо винесення вказаних постанов, Позивачем оскаржено їх до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, яким є, зокрема, виконавчі листи, видані на підставі судових рішень.

У відповідності до частин 1, 2 статті 273 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2019 №761/11283/15 набрало законної сили 04.07.2019 після повернення апеляційної скарги ухвалою Київського апеляційного суду від 04.07.2019 №761/11283/15.

Оскарження вказаної ухвалу суду апеляційної інстанції у касаційному порядку не впливає на дату набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.

Крім того, зі змісту ухвали Верховного Суду від 18.09.2019 №761/11283/15 про відкриття касаційного провадження слідує, що судом не було постановлено ухвалу про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2019 у цій справі.

Судом встановлено, що Відповідачем 26.12.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60936854 на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 19.08.2019 №761/11283/15-ц.

Доводи Позивача про те, що Відповідачем відкрито виконавче провадження передчасно, оскільки, на її думку, рішення не набрало законної сили, є безпідставними та не відповідають положенням законодавства.

Отже, при винесенні постанови від 26.12.2019 №60936854 про відкриття виконавчого провадження Відповідач діяв у відповідності до положень законодавства та підстави для визнання протиправними дій Відповідача щодо відкриття виконавчого провадження відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Відповідача щодо винесення постанови від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника основної винагороди та визнання протиправною і скасування даної постанови, суд зазначає наступне.

Частинами 1-3 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 7 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, частинами 4, 5, 6 статті 31 названого Закону встановлено порядок стягнення основної винагороди. Так, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Відповідно до пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (надалі - Порядок №643) приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20.05.2015 № 276/2015.

Відповідно до пункту 2 Порядку №643 у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виплачується винагорода у такому розмірі 0,1 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку №643 фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку №643 для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку №643 свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Отже, з вищевикладеного слідує, що постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, що і було зроблено приватним виконавцем Маляром Я.А.

При цьому, посилання ОСОБА_1 на те, що Відповідач не мав права виносити таку постанову, оскільки судове рішення ще не виконано, є необґрунтованими, оскільки, як зазначено вище, постанова про стягнення з боржника основної винагороди виноситься одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, а стягнення такої винагороди здійснюється у порядку, встановленому частинами 4, 5, 6 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Порядком №643.

Оскаржувана постанова від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника основної винагороди містить розрахунок суми основної винагороди та відповідає положенням законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Відповідачем правомірно винесено постанову від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника основної винагороди та підстави для визнання дій приватного виконавця щодо винесення такої постанови, а також визнання протиправною і скасування даної постанови - відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Відповідача щодо винесення постанови від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження, а також визнання протиправною і скасування такої постанови, суд зазначає наступне.

Частиною статті 14 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих дій здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

2. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

3. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

4. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, зареєстрованого Міністерством юстиції України 30.09.2016 за №1300/29430 виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари.

Пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку.

Послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів, спеціалістів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

Послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум.

Проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини.

Послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці.

Банківські послуги при операціях з іноземною валютою.

Сплата судового збору.

Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

З вищевикладених правових норм слідує, що витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження, а також за рахунок власних коштів приватного виконавця. При цьому, стягнення таких витрат виконавчого провадження з боржника здійснюється на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, а не в момент відкриття виконавчого провадження.

Розрахунок, здійснений Відповідачем у постанові від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження не є остаточним, оскільки такий розрахунок здійснено в день відкриття виконавчого провадження. В подальшому, в ході примусового виконання виконавчого листа, сума витрат виконавчого провадження може бути збільшена.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Відповідачем передчасно винесено постанову від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження в день відкриття виконавчого провадження до моменту фактичного стягнення з боржника коштів, а тому винесення такої постанови є протиправним і дана постанова підлягає скасуванню як передчасна і незаконна.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Маляра Яна Анатолійовича щодо винесення постанови від 26.12.2019 №60936854 про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Маляра Яна Анатолійовича про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Присудити на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 58,45 грн. (п`ятдесят вісім гривень 45 коп.) за рахунок приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Маляра Яна Анатолійовича.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Маляр Ян Анатолійович (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Мала Житомирська, 6).

Суддя Н.М. Клименчук