Справа № 160/9283/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 грудня 2020 року Справа № 160/9283/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
10.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 належних сум грошового забезпечення при звільненні; стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 24.10.2016 по 06.08.2020 у розмірі 589 575, 02 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач в день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення не виплатив йому індексацію та компенсацію додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, тому позивач був звільнений зі служби без проведення остаточного розрахунку. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року було частково задоволено його позовні вимоги та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини вказаних доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Оскільки на день звернення до суду з даною позовною заявою остаточного розрахунку на виконання рішення суду здійснено не було, позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 589 575, 02 грн. відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідач з позовною заявою не погоджується та надав 14.09.2020 року письмовий відзив на позов, який долучено до матеріалів справи. В обґрунтування своєї позиції відповідачем зазначено, що відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року № 200/3044/20-а за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , яке набрало законної сили, і яким позовні вимоги були частково задоволені в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Військовою частиною НОМЕР_2 надано пояснення до начальника відділу Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, в яких, зокрема, зазначено, що компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, здійснити неможливо. Отже, належні виплати вже були нараховані та виплачені ОСОБА_1
21.09.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій він підтримує позицію викладену в позовній заяві. Додатково зазначає, що відповідач умисно не виконує рішення суду у справі № 200/3044/20-а, а саме умисно не виконує рішення суду у справі № 200/3044/20-а в частині нарахування і виплати індексації. Щодо нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації за невикористану відпустку, то відповідач відмовляється виконувати в цій частині рішення суду у справі № 200/3044/20-а.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з 06.04.2016 року по 24.10.2016 року.
Згідно витягу з наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 24.10.2016 № 238 молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено Указом Президента України від 26.09.2016 року № 4114/2016 по демобілізації,та вважати таким, що 20.10.2016 року справи та посаду здав та вибув з району проведення антитерористичної операції.
З 24.10.2016 року позивача виключено зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення та направлено для постановки на військовий облік Іллічевського-Володарського ОРВК м. Маріуполь.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року у справі № 200/3044/20-а частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини вказаних доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 20.05.2020 року.

28.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_2 з заявою в якій просив виконати в добровільному порядку рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року у справі № 200/3044/20-а та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби у сумі 17 456, 59 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 5 895, 23 грн., суму компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку із порушенням строків його виплати у розмірі 9 262, 34 грн.

Відповіді на вказане звернення надано не було.

13.08.2020 року відповідачем сплачено позивачу суму компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 3 876,20 грн.

Вважаючи дії відповідача щодо не проведення з ним остаточного та повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та регулює Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі також - Закон України №2011-XII).

Відповідно до статті 1 цього Закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зокрема закріплено права військовослужбовців та врегульовано питання грошового забезпечення.

В свою чергу, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Слід зауважити, що не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено Указом Президента України від 26.09.2016 року № 411/2016 по демобілізації, з 24.10.2016 року його виключено зі списків особового складу військової частини, усіх видів забезпечення тоді як, фактичний розрахунок щодо виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 рік відповідачем проведено не було, оскільки, як вбачається із рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року у справі № 200/3044/20-а, позовні вимоги в цій частині задоволено: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини вказаних доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В контексті наведеного судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, та не виплачено належні звільненому працівникові сумами, під якими необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Так, суд наголошує, що матеріали справи доказів виплати відповідачем індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року та компенсації втрати частини доходу не містять.

Крім того, з пояснень щодо розрахунку колишнього військовослужбовця молодшого сержанта ОСОБА_1 наданих Військовою частиною НОМЕР_2 у листі від 25.08.2020 року за №ФЕС/682 начальнику Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) виходячи з повного розрахунку грошового забезпечення в місяці звільнення 8 432 грн. 64 коп. за 2016 рік 14 діб в сумі 3 935 грн. 23 коп. з них утримано військовий збір 59 грн. 03 коп.

Також у листі зазначено, що компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, здійснити неможливо.

Водночас, у відповіді на відзив позивач зазначив, що не погоджується з такою позицією відповідача, та вважає, що відповідач умисно не виконує рішення суду у справі № 200/3044/20-а.

При прийнятті рішення судом враховується той факт, що між сторонами наявний спір щодо розміру сум, які підлягають нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 у вигляді індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби.

В даному випадку, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року у справі № 200/3044/20-а було зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з квітня 2016 року по жовтень 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини вказаних доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно питання щодо його виконання, зокрема і щодо розміру належних сум, мають вирішуватись в порядку передбаченому статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що фактичного розрахунку при звільненні з позивачем Військовою частиною НОМЕР_2 , в тому числі на виконання судового рішення від 04.05.2020, ще не проведено.

Відтак, суд вважає, що за умови наявності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні (виплати не в повному обсязі), до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи встановлені обставини справи суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська