Справа № 320/5020/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5020/20 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Сергієнко Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1, Вишгородської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Вишгородської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 08.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, яка суміжна з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:239:0001;

- зобов`язати Вишгородську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, яка суміжна з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:239:0001;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, шляхом зобов`язання Вишгородської міської ради надати звіт про виконання рішення суду протягом 5 днів після проведення наступного пленарного засідання, яке відбудеться одразу після набрання рішення законної сили;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Вишгородської міської ради 5000 грн завданої моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Однак відповідач у встановлений законодавством місячний строк не розглянув указане клопотання, чим допустив протиправну бездіяльність по відношенню до позивача.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 08.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, яка суміжна з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:239:0001. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач зокрема зазначає, що направлена позивачем заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ним не розглядалася, оскільки Вишгородською міською радою отримана не була, що, за таких обставин, свідчить про відсутність ознак протиправної бездіяльності з боку останньої.

Указане підтверджується довідкою Вишгородської міської ради від 23.07.2020 вих. №2-28/1039, згідно якої в автоматизованій системі документообігу «АСКОД» відсутні відомості про надходження до Вишгородської міської ради заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтованою площею 0,05га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Проте, вказана довідка судом першої інстанції під час вирішення цієї справи взята до уваги не була, хоча, на переконання відповідача, цей документ є належним доказом у підтвердження того факту, що заява позивача від 08.04.2020 Вишгородською міською радою не отримувалася.

Водночас ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції взяв до уваги лист АТ «Укрпошта» від 07.10.2020 №1853-3-059-В, згідно якого за наявними обліковими даними АТ «Укрпошта» відправлення від 08.04.2020 повернуте відправнику, через незапит одержувача.

Відповідач наголошує на тому, що вказана заява позивача від 08.04.2020 не була отримана Вишгородською міською радою з незалежних від неї причин, які на думку останньої могли бути зумовлені запровадженими у період відправки заяви карантинними обмеженнями.

Так, відповідач зазначає, що повідомлення про надходження поштового відправлення Вишгородська міська рада не отримувала у зв`язку із обмеженням доступу до адміністративної будівлі під час карантину.

На підтвердження зазначеного, відповідачем додано копії розпорядчих документів, якими встановлено перелік карантинних обмежень та порядок функціонування підприємств, закладів і установ на період таких обмежень.

Водночас зазначене судом першої інстанції під час розгляду справи враховано не було, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності Вишгородської міської ради, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Разом з тим позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог також подав апеляційну скаргу, у якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки.

Позивач указує на те, що визнання бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача протиправною без задоволення позовних вимог про зобов`язання надати відповідний дозвіл призведе до необхідності повторно звертатися до суду за захистом своїх прав, що не відповідає критерію ефективності юридичного захисту.

Окрім цього, це не відповідає основним засадам адміністративного судочинства, згідно яких, його завданням є вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також позивач уважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача судових витрат та моральної шкоди.

Понесення позивачем витрат на правову допомогу підтверджено належними доказами відповідно до вимог чинного законодавства, а тому вони безпідставно не стягнуті з відповідача судом.

Поряд з цим, на переконання позивача, у зв`язку із доведеністю протиправного характеру бездіяльності відповідача завдання позивачу моральної шкоди є очевидним.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою позивача, відповідач подав відзив у якому зазначив про обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим просив залишити її без задоволення, а рішення суду в цій частині без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 08.04.2020 позивачем до Вишгородської міської ради подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, яка суміжна з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:239:0001.

Вказане клопотання було надіслано відповідачу цінним листом з описом №40, що підтверджується фіскальним чеком від 08.04.2020 ФН .

Ураховуючи, що станом на час звернення до суду вказане клопотання так і не було розглянуто, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки вказане клопотання не розглянуто в установлений законом строк.

Водночас у задоволенні позовних вимог зобов`язального характеру, суд першої інстанції відмовив, посилаючись на їхню передчасність.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою та другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо не прийняття відповідного рішення протягом установленого законом строку є протиправною та порушує, передбачені ЗК України права особи, зацікавленої в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки.

Як убачається з матеріалів справи, 08.04.2020 позивачем до Вишгородської міської ради подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки.

Це клопотання було надіслано відповідачу цінним листом з описом №40, що підтверджується фіскальним чеком від 08.04.2020 ФН .

З листа АТ «Укрпошта» від 07.10.2020 №1853-З-059-В, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що згідно з обліковими даними «Укрпошти», відправлення №640 від 08.04.2020 надійшло 10.04.2020 до відділення поштового зв`язку 07373, та 24.04.2020 повернуте відправнику, через незапит одержувача.

Отже матеріалами справи підтверджено факт звернення позивача до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проектної документації.

Разом з тим, вказане клопотання позивача відповідачем отримано не було з незалежних від позивача причин та в установлений законом строк не розглянуто, що у підсумку дає підстави стверджувати про наявність ознак протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду цього клопотання.

Обґрунтовуючи підстави, через які не було розглянуто зазначене клопотання, та як наслідок безпідставність висновків суду першої інстанції про протиправність бездіяльності Вишгородської міської ради, остання зазначила, що не отримала клопотання позивача з незалежних від неї обставин.

Так, зокрема в апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що в період відправки позивачем клопотання діяли карантинні обмеження, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова №211).

У зв`язку з чим, під час дії карантинних заходів, передбачених Постановою №211 доступ до адміністративної будівлі був обмежений.

Отже, відповідач уважає, що відсутні підстави для висновку, що допущена ним бездіяльність стосовно не розгляду клопотання позивача є протиправною.

Водночас колегія суддів критично ставиться до таких доводів апеляційної скарги відповідача, зазначаючи з цього приводу наступні.

Так, Постановою №211 на усій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 з наступним продовженням до 11.05.2020 (і так далі, відповідно до змін, які вносилися до Постанови №211) запроваджено карантин та встановлено ряд заборон і обмежень для громадян, підприємства, установ та організацій, також порядок їхнього функціонування.

Разом з тим, як убачається з положень Постанови №211 органи місцевого самоврядування не віднесені до установ, робота та діяльність яких заборонена на період запровадження карантину.

Більш того, відповідно до пункту 10 Постанови №211 рекомендовано центральним і місцевим органам виконавчої влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям на час дії карантину забезпечити: позмінну роботу працівників та/або за можливості віддалену роботу в режимі реального часу через Інтернет; відстань у прикасовій та касовій зонах між особами (за винятком покупця і продавця) не менше ніж 1,5 метра та/або наявність між ними відповідних захисних екранів; дотримання відстані не менше ніж 1,5 метра між відвідувачами, які очікують дозволу на вхід до приміщень.

Таким чином, положеннями вказаної Постанови не передбачено повне припинення функціонування органів місцевого самоврядування, а лише рекомендовано встановити особливий графік роботи працівників та забезпечити дотримання відвідувачами протиепідеміологічних заходів (носіння маски, дотримання дистанції, тощо).

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

При цьому наданими відповідачем копіями розпорядчих документів, а саме: Розпорядженням Вишгородської РДА Київської області від 17.03.2020 №156, протоколом позачергового засідання Київської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуація від 26.03.2020 №7, заборону функціонування і припинення здійснення повноважень органів місцевого самоврядування також не передбачено, до того ж, запроваджені ними заходи, зокрема дорученням Вишгородської РДА Київської області від 18.03.2020 №20 про організацію роботи працівників органів місцевого самоврядування на період карантину, діють лише до 03.04.2020, у той час як із клопотанням позивач звернувся - 08.04.2020.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року №13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання його вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 КАС.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається зі статті 245 КАС України.

Водночас аналіз викладених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їхнього відновлення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема прийняти рішення, наприклад й про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм КАС України, до прикладу у випадку, коли останній вправі діяти на власний розсуд.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов`язку чи неправомірність дій та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Положеннями ЗК України передбачено перелік підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою за наявності яких, відповідач відмовляє у задоволенні такого клопотання.

У той же час, за відсутності таких підстав відповідач зобов`язаний прийняти рішення про його (клопотання) задоволення.

Колегія суддів зазначає, що з`ясування наявності чи відсутності підстав для задоволення клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою знаходиться в площині дискреційних повноважень відповідача, який і повинен прийняти відповідне рішення за результатом його розгляду.

Ураховуючи те, що клопотання позивача відповідачем по суті не розглядалося, тобто не перевірялося на наявність підстав для відмови у його задоволенні, передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України, підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Вишгородської міської ради надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою відсутні, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо цього.

Колегія суддів звертає увагу позивача, що суд під час розгляду цього адміністративного позову не може вирішувати питання наявності чи відсутності підстав для задоволення його клопотання від 08.04.2020, оскільки, в такому випадку буде перебирати на себе повноваження відповідача, які є дискреційними.

Водночас як убачається з матеріалів справи відповідач не здійснював розгляду клопотання позивача, посилаючись на те, що такого клопотання не отримував взагалі, внаслідок чого у нього відсутній обов`язок щодо його розгляду. Тобто існують підстави вважати, що відповідач у подальшому може відмовити позивачу у розгляді цього клопотання, а тому задоволення позовних вимог шляхом лише визнання бездіяльності відповідача протиправною не призведе повного захисту порушених прав позивача, що не буде відповідати критерію ефективності юридичного захисту.

На переконання колегії суддів, за таких обставин, належним і таким, що буде вважатися ефективним способом захисту прав позивача, буде зобов`язання відповідача прийняти рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 08.04.2020.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України установлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Водночас як убачається з матеріалів справи позивачем не доведено, що зазначеною бездіяльністю відповідача йому заподіяно моральну шкоду, оскільки відсутні жодні належних докази того, в чому полягає моральна шкода, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Поряд з цим, саме по собі встановлення факту протиправної бездіяльності відповідача та, як наслідок задоволення позовних вимог з цього приводу не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди такою поведінкою суб`єкта владних повноважень, а отже, і про наявність підстав для її відшкодування.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення вказаних позовних вимог.

Окрім цього, позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, шляхом зобов`язання Вишгородської міської ради надати звіт про виконання рішення суду протягом 5 днів після проведення наступного пленарного засідання, яке відбудеться одразу після набрання рішення законної сили.

З цього приводу колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом частини другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України установлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

За змістом частини першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що суд під час ухвалення рішення у справі наділений правом встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем, якщо рішення прийнято не на його користь.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання цього рішення, а в разі неподання звіту - встановленням нового строку для подання звіту та/або накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а.

У постанові від 14.05.2020 у справі № 800/320/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Водночас позивачем не наведено аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів та не надано доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, що вказує на відсутність виключних правових підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду в подальшому, та в разі незастосування процесуальних заходів, про які просить апелянт, таке судове рішення залишиться невиконаним.

Тобто, відсутні підстави вважати, що без вжиття заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним.

Ураховуючи зазначене, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо встановлення судового контролю за виконання цього рішення відповідачем.

Що стосується розподілу судових витрат в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Як убачається з матеріалів справи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та обґрунтування їхнього розміру позивачем надано договір про надання правової допомоги (адвокатських послуг) від 11.06.2020 №41, розрахунок адвокатських послуг від 15.06.2020 за договором від 11.06.2020 №41, згідно якого загальна вартість наданих послуг складає 3000 грн, акт виконаних робіт від 15.06.2020, квитанцію від 13.06.2020 №КРХТ-92ВМ-АНКМ-КЕМХ про сплату 3000 грн за договором №41 від 11.06.2020.

Таким чином, ураховуючи положення статей 132, 134, 139 КАС України, колегія суддів вважає, що з Вишгородської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.

Водночас витрати на витрати на професійну правничу допомогу адвоката за надання юридичних послугу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1500 грн задоволенню не підлягають, оскільки відсутнє документальне підтвердження понесення позивачем таких витрат (апелянтом не надано документів, що підтверджують оплату ним послуг правничої допомоги, таких як квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Вишгородської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 08.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, яка суміжна з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:239:0001.

Зобов`язати Вишгородську міську раду прийняти рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 08.04.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, яка суміжна з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:239:0001.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вишгородської міської ради (07301, м. Вишгород, пл. Шевченка, 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 3000 (три тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко