Справа № 640/23106/19
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Сергієнко Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС Україна» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС Україна» до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішень про коригування митної вартості товарів та карток відмови в прийнятті митної декларації,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТС Україна» (далі - ТОВ «ЕТС Україна», позивач) з адміністративним позовом до Київської митниці Держмитслужби (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішень про коригування митної вартості товарів та карток відмови в прийнятті митної декларації, в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати рішення Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів №UA100000/2019/200100/2 від 06.06.2019, №UA100000/2019/200104/2 від 13.06.2019; №UA100000/2019/200106/2 від 20.06.2019, №UA100000/2019/200107/2 від 24.06.2019, №UA10070/2019/200108/2 від 02.07.2019;

- визнати протиправним та скасувати картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарі, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00230 від 06.06.2019, №UA 100070/2019/00244 від 13.06.2019, №UA 100070/2019/00261 від 20.06.2019, №UA 100070/2019/00262 від 24.06.2019, №UA 100070/2019/00274 від 02.07.2019.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про необґрунтованість оскаржуваних рішень, оскільки відповідач попередньо не витребувавши жодних додаткових документів, прийняв рішення про коригування митної вартості товарів, не зазначивши у ньому, які саме складові митної вартості товару були не підтвердженими. При цьому позивачем до митного оформлення надано усі необхідні первинні документи, які надають змогу розрахувати митну вартість товарів за основним методом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження своєї позиції апелянт указує, що оскаржувані рішення про коригування митної вартості прийняті з порушення, визначених правил заповнення таких рішень, а саме наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №598 «Про затвердження форми рішення про коригування митної вартості товарів, Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів та Переліку додаткових складових до ціни договору» (далі - Порядок №598).

Так, зокрема в порушення вимог Порядку №598 відповідачем у рішенні про коригування митної вартості, здійсненої за резервним методом «ґ» не зазначено необхідні відомості про номер та дату митної декларації, аналогічний товар, які використані для порівняння, не наведено пояснення щодо здійснених коригувань, а також порівняльних характеристик оцінюваного товару і товару, ціна якого взята за основу для коригування за таким методом.

Указане, на переконання позивача, свідчить про те, що оскаржувані рішення про коригування митної вартості прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок чого є протиправними та підлягають скасуванню.

Водночас суд першої інстанції вказаного не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2020 залишити без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між ТОВ «ЕТС Україна» (покупець) та компанією «UTS Scandinavia» (Швеція, продавець) укладено зовнішньоекономічний контракт купівлі-продажу №10/11/14/01 від 10.11.2014 та додатків до нього №584 від 04.06.2019, №588 від 11.06.2019, №589 від 18.06.2019, №590 від 20.06.2019, №594 від 27.06.2019, предметом якого є придбання товарів, асортимент, кількість та ціни яких вказуються у додатках, що складаються на кожну наступну партію товару та узгоджуються сторонами.

Так, продавець придбав та здійснив імпорт товару - ровінги (рівниця): StarRov PR 440 2400 086S, StarRov PR 440 4800 086S, StarRov PR 220 1200 086S, виготовлені зі скловолокна сполученого за допомогою емульсії на основі скла Е-типу. Використовуються для виробництва склопластикових виробів. Виробник: John Manville Slovakia. A.S. (ТОВ «Джонс Манвіл Словаччина»), країна виробництва - SK (Словацька Республіка), торгівельна марка StarRov, на умовах поставки СРТ Київ (Інкотермс 2010).

З метою митного оформлення позивачем (представником ТОВ «ВЕСТПОРТ» на підставі договору №2609/0028 від 26.09.2017) складено та подано митні декларації, за розглядом яких прийнято рішення про коригування митної вартості із застосуванням другорядного методу №2 г (резервний) №UA100000/2019/200100/2 від 06.06.2019, а також картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00230 від 06.06.2019; рішення №UA100000/2019/200104/2 від 13.06.2019, а також картку відмови № UA 100070/2019/00244 від 13.06.2019; рішення №UA 100000/2019/200106/2 від 20.06.2019, а також картку відмови № UA 100070/2019/00261 від 20.06.2019; рішення №UA100000/2019/200107/2 від 24.06.2019, а також картку відмови № UA 100070/2019/00262 від 24.06.2019; рішення №UA 100000/2019/200108/2 від 02.07.2019, а також картку відмови № UA 100070/2019/00274 від 02.07.2019.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у відповідь на запит відповідача не надав необхідних додаткових документів, для надання можливості митному органу здійснити повноваження щодо перевірки правильності формування, заявленої ТОВ «ЕТС Україна» митної вартості товарів.

Окрім цього, суд першої інстанції посилався на наявність у матеріалах справи, звернення позивача до відповідача з проханням прийняти рішення про коригування митної вартості.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 МК України законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

За змістом частини першої статті 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Статтею 248 МК України встановлено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Згідно зі статтею 49 митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 50 МК України визначено цілі використання відомостей про митну вартість товарів, згідно якої відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Відповідно до частини першої статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою (частина перша статті 52 МК України).

У відповідності до вимог частини другої статті 52 МК України, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно з частинами першою, другою статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною третьої статті 53 МК України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Частиною п`ятою статті 54 МК України закріплено право митного органу з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Отже, митні органи за наявності відповідних підстав та в установлений законом спосіб мають право здійснювати перевірку правильності визначення декларантом митної вартості товарів, які він переміщує через митний кордон України.

Така перевірка може здійснюватися, зокрема шляхом звернення до декларанта з вимогою надати додаткові документи, перелік яких визначений частиною третьою статті 53 МК України.

Водночас частиною п`ятою статті 53 МК України встановлено заборону вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Згідно з частиною першою статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

З аналізу зазначеного вбачається, що митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує право митного органу вимагати такі документи та вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Поряд з цим, доцільним є витребування не усіх, перелічених у статті 53 МК України додаткових документів, а лише тих, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, у кожному конкретному випадку.

Приймаючи оскаржувані рішення про коригування митної вартості, відповідач виходив з того, що подані позивачем для митного оформлення документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та містять розбіжності, які стосуються числових значень складових митної вартості, крім того позивачем не надано в повному обсязі додаткові документи згідно частини третьої статті 53 МК України.

Статтею 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 (визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів) і 60 (визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів) Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 (визначення митної вартості на основі віднімання вартості) Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 (визначення митної вартості товарів на основі додавання вартості (обчислена вартість) Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

З наведеного слідує, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але зазначені повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, які зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, та інше.

Проте, варто врахувати, що витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, під час митного оформлення товару та визначення його митної вартості, позивачем на підтвердження заявленої митної вартості товарів, що поставлялися позивачу відповідно до умов контракту №10/11/14/01 від 10.11.2014 уповноваженою особою декларанта разом із митними деклараціями UA100070/2019/238241 від 06.06.2019, UA100070/2019/238665 від 13.06.2019, UA100070/2019/2329201 від 20.06.2019, UA100070/2019/239409 від 24.06.2019, UA100070/2019/239881 від 01.07.2019 подано до митного органу документи, які передбачені ч.ч.1, 2 ст.53 МК України, перелік яких наведений у графі 44 ЕМД зазначених декларацій: сертифікати якості, пакувальні листи, рахунки-фактури (інвойси) виробника товару, рахунки-фактури (інвойси) продавця, автотранспортні накладні, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару, зовнішньоекономічний контракт, додатки до контракту, договір про надання послуг митного брокеру, видаткові накладні, копії митних декларацій країни відправлення, сертифікати походження та інші документи, що зазначені в графі.

Під час перевірки наданих до митного оформлення документів митним органом встановлено, що документи, подані для підтвердження митної вартості товару за вказаними митними деклараціям, містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Зокрема надані прайс-листи містять цінову інформацію на умовах поставки FCA, згідно правил Інкотермс. Проте подані до митного оформлення рахунки-фактури (інвойси) містять цінову інформацію на умовах поставки СРТ згідно правил Інкотермс.

Під час митного оформлення митним органом були надіслані електронні повідомлення про надання додаткових документів, в яких повідомлялось, що у зв`язку із розбіжностями у документах відповідно до частини третьої статті 53 МК України необхідно надати (за наявності) додаткові документи по митній вартості протягом 10 календарних днів.

Уповноваженою особою декларанта відповідними листами повідомлено митний орган про те, що при митному оформлені вже подавались додаткові документи, а саме: прайс-листи, видаткові накладні та експертні декларації, інших додаткових документів надати немає можливості. Крім того вказані повідомлення містили прохання прийняти рішення про визначення митної вартості без врахування 10-ти денного строку, передбаченого законодавством.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції зазначив, що обґрунтованість сумніву митного органу щодо задекларованої позивачем митної вартості товару підсилилася розбіжностями в документах, наданих позивачем. При цьому, позивачем будь-яких інших доказів та пояснень на підтвердження правомірності визначення митної вартості товару не пред`явлено.

Також суд першої інстанції зазначив, що декларант самостійно просив митний орган прийняти рішення про коригування митної вартості.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції вказав, що приймаючи рішення про коригування митної вартості товару, митний орган діяв правомірно, оскільки позивачем документально не підтверджено правомірність визначення митної вартості товару за обраним ним методом, а у наданих уповноваженою особою декларанта документах наявні суттєві розбіжності.

У підсумку суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки митну вартість товарів не можливо було визначити шляхом використання методу, зазначеного у статтях 58-63 Митного кодексу України (метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)) та за результатом проведеної консультації між органом доходів і зборів та декларантом з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості, митним органом правомірно обрано резервний метод визначення митної вартості та з урахуванням наявної інформації про вартість аналогічних товарів, митне оформлення яких вже здійснено.

При цьому суд зазначив, що ТОВ «ЕТС Україна», з огляду на позовні вимоги фактично не погоджується з митною вартістю товарів розрахованою відповідачем, проте позивачем не засновано положення частини сьомої статті 55 МК України, що свідчить про те, що він фактично погодився з такою митною вартістю товару, розрахованою митним органом.

За таких обставин суд першої інстанції вирішив, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, визначення митної вартості у поданих позивачем митних деклараціях UA100070/2019/238241 від 06.06.2019, UA100070/2019/238665 від 13.06.2019, UA100070/2019/2329201 від 20.06.2019, UA100070/2019/239409 від 24.06.2019, UA100070/2019/239881 від 01.07.2019 здійснено за основним методом.

Приймаючи оскаржувані рішення, контролюючий орган виходив з того, що надані до митного оформлення документи не містили достовірних та об`єктивних відомостей, які б підтверджували числові значення складових митної вартості, тому відповідно до частини другої статті 58 МК України з поданих документів неможливо підтвердити заявлений метод визначення митної вартості товарів.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що позивачем до митного оформлення було подано всі необхідні документи для підтвердження заявленої митної вартості товару та обраного методу її визначення, як цього вимагає стаття 53 МК України.

Колегія суддів критично ставиться до доводів відповідача щодо ненадання позивачем усіх додаткових документів, передбачених МК України, оскільки під час розгляду цієї справи встановлено, що на момент подачі позивачем указаних декларацій ним було надані усі наявні у нього додаткові документи, а саме прас-лист від 26.04.2019, видаткові накладні №1295 від 16.05.2019, №1196 від 08.05.2019, №985 від 17.04.2019, №395 від 26.02.2019, №804 від 03.04.2019, експортну МД №19SK5864EX91961008 від19/06/2019.

Водночас приписами частини третьої статті 53 МК України покладено на позивача обов`язок щодо надання вказаних документів лише за умови їхньої наявності.

У той же час, колегія суддів звертає увагу, що будь-яких переконливих аргументів та доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви у достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору відповідачем не наведено та не надано, a інших обставин, які б впливали на ціну задекларованої позивачем митної вартості товару судом не встановлено.

Посилання митного органу на розбіжності у поданих позивачем документах щодо зазначення умов поставки, зокрема у прас-листах - FCA Інкотермс, а у рахунках-фактурах (інвойсах) - СРТ Інкотермс, колегія суддів уважає не переконливими та такими, що не позбавляють митний орган можливості пересвідчитись у правильності задекларованої митної вартості.

З наданих позивачем до митного оформлення документів убачається, що позивач здійснював купівлю указаних товарів не напряму у виробника товару - John Manville Slovakia на умовах FCA Інкотермс, які не передбачають включення до вартості товару ціни доставки (фрахту), витрат на митне оформлення тощо, а у компанії UTS Scandinavia (Швеція) на умовах СРТ Інкотермс, згідно яких до вартості товару включається вартість витрат на митне оформлення та доставки (фрахту).

До того ж ціна товару на умовах FCA Інкотермс згідно прас-листів складає - 0,50 євро/кг, при цьому в інвойсах компанії продавця, які позивачем подано для митного оформлення, ціна зазначена у розмірі - 0,59 євро/кг, що свідчить саме про збільшення ціни товару у порівнянні із зазначеною у прас-листах згідно умов FCA Інкотермс, та спростовує висновок про поставку товарів саме на таких умовах.

У зв`язку з чим такі твердження відповідача, на думку колегії суддів не можуть стверджувати про обставини заниження позивачем митної вартості, оскільки жодних інших належних та достатніх доказів на підтвердження того, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що подані позивачем до митного оформлення документи є достатніми для визначенням митної вартості та не викликають сумніву щодо достовірності наданої декларантом інформації.

Поряд з цим, у разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом у рішенні про коригування митний орган обов`язково повинен був зазначити докладну інформацію та джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості за шостим (резервним) методом. Проте, у спірних рішеннях про коригування митної вартості такі дані відсутні.

У рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Втім, відповідачем не зазначено митна вартість якого товару (назва, характеристики, код за УКТЗЕД) бралася за основу, торгову марку, фактурну вартість, країну експорту цього товару в Україну, виробника, маршрут транспортування товару та інші комерційні умови поставки.

Ураховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 12.03.2019 у справі №826/2313/16 та 13.06.2019 у справі № 820/6315/15 колегія суддів зауважує, що вимоги частин третьої та четвертої статті 53 та частини другої статті 58 МК України зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Проте, оскаржувані рішення не містить належного обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом та фактів, які вплинули на таке коригування.

Отже, колегія суддів уважає, що митним органом не було не доведено факту неправильності визначення позивачем митної вартості товарів за першим методом, зважаючи на те, що всі необхідні основні та наявні додаткові документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів було надано самим декларантом. Більше того, посилання відповідача на наявність розбіжностей не підтверджують, що останні можуть вплинути на митну вартість товару.

Наявність певних незначних недоліків (помилок, розбіжностей) у первинних документах, наданих на підтвердження митної вартості товару, не повинно розцінюватися як беззаперечна обставина, яка виключає можливість врахування таких документів для митного оформлення товарів та не є підставою для висновку про недостовірність усієї інформації, що у них міститься, якщо за результатами дослідження інших даних (сукупності решти відомостей, що викладені в документах та договорах) та доказів можна достовірно визначити митну вартість товару.

Колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що факт наявності прохання позивача про визначення митної вартості митним органом, не звільняє останнього, як суб`єкта владних повноважень від обов`язку дотримання вимог чинного законодавства під час прийняття відповідних рішень, зокрема вимог МК України щодо вибору методу визначення митної вартості та належної обґрунтованості його застосування (наприклад у випадку визначення вартості за резервним методом).

Як убачається з матеріалів справи, після прийняття відповідачем рішень про коригування митної вартості щодо поданих позивачем декларацій UA100070/2019/238241 від 06.06.2019, UA100070/2019/238665 від 13.06.2019, UA100070/2019/2329201 від 20.06.2019, UA100070/2019/239409 від 24.06.2019, UA100070/2019/239881 від 01.07.2019, позивачем на підставі частини сьомої статті 55 МК України було випущено товари у вільний обіг шляхом подання нових митних декларацій, а саме UA100070/2019/238264 від 06.06.2019, UA100070/2019/238720 від 13.06.2019, UA100070/2019/239245 від 20.06.2019, UA100070/2019/239409 від 24.06.2019 та надання відповідних гарантій.

З указаних митних декларацій, поданих позивачем повторно убачається, що спосіб заповнення граф 43, 47, 48 цих декларацій свідчить про непогодження з визначенням митної вартості товарів, оскільки позивачем окремо зазначено про вартість товарів визначену ним та з урахування коригування митним органом, суму на яку збільшується митний платіж і яка повинна бути сплачена для випуску товарів у вільний обіг. Позивачем заповнено і лівий і правий підрозділи графи 43 повідомивши про те, що розрахунок митної вартості здійснено самостійно за основним методом (код 1) та скориговано митним органом за методом 6 - тобто резервним.

Додаткові витрати позивача пов`язані з коригуванням підтверджуються заповненням Графи B "Подробиці розрахунків" додатковим рядком із зазначенням відстроченої суми податку, донарахованої митним органом.

У графі 48 вказано строк забезпечення сплати митних платежів відповідно до розділу X Митного кодексу України.

Указане в своїй сукупності, та факт оскарження позивачем зазначених рішень, спростовує висновки суду першої інстанції про те, що позивач фактично погодився із митною вартістю, визначеною митним органом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач у спірних рішеннях про коригування митної вартості та під час розгляду справи не обґрунтував свій сумнів щодо заявленої позивачем митної вартості товару за основним методом та не довів правомірності застосування другорядного методу визначення митної вартості товару.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем не доведено правомірність дій митного органу по коригуванню митної вартості товару та, як наслідок, прийняття оскаржуваних рішень та спірних карток відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні виписку чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Разом з тим, суд вбачає за необхідне зазначити практику Європейського суду з прав людини з приводу надання оцінки всім доказам у даній справі.

Так, у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04), рішення від 10 лютого 2010 року (набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року), п. 58 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За таких обставин та з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження доводів відповідача щодо невідповідності визначеної позивачем митної вартості товару, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС Україна» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA100000/2019/200100/2 від 06.06.2019 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарі, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00230 від 06.06.2019.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA100000/2019/200104/2 від 13.06.2019 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарі, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00244 від 13.06.2019.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA100000/2019/200106/2 від 20.06.2019 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарі, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00261 від 20.06.2019.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA100000/2019/200107/2 від 24.06.2019 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарі, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00262 від 24.06.2019.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA10070/2019/200108/2 від 02.07.2019 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарі, транспортних засобів комерційного призначення №UA 100070/2019/00274 від 02.07.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби (бул. Вацлава Гавела, 8-а, м. Київ, 03124, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС Україна» (02090, м. Київ, вул. В. Сосюри, 68, ) 49278 (сорок дев`ять тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 20 коп. судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко