Справа № 160/16444/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частими НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2014 по 2018 рік, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 06.02.2018 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану позивачем додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2014 по 2018 рік, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 06.02.2018 року.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що у періоди з 25.03.2013 року по 06.02.2018 року він проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №16 від 24.01.2018 року позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
На його звернення щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки отримав листа від відповідача про те, що виплати будуть здійснені виключно на підставі відповідного рішення суду, після набрання ним законної сили.
Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
01 лютого 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.
Згідно довідки, виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 22.01.2020 №149 ОСОБА_1 протягом 2014 року, а саме в період з 23.04.2014 року по 28.04.2014 року, 08.05.2014 року по 12.07.2014 року, з 19.07.2014 року по 16.08.2014 року безпосередньо брав участь в проведенні антитерористичної операції в Донецькій та Луганській області.
При цьому, статус учасника бойових дій, у відповідності до вимог Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 413, ОСОБА_1 було надано у квітні 2015 року (посвідчення УБД серія НОМЕР_2 , про що відображено у довідці від 22.01.2020 № 149, копія якої долучена позивачем до позовної заяви).
Таким чином, вимоги позивача щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2014 рік не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що статус учасника бойових дій та відповідно право на додаткову оплачувану відпустку він набув лише у квітні 2015 року.
Стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015 - 2018 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.02.2018 року, представник відповідача зазначив наступне.
Посилання позивача на вимоги пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, безпідставні, враховуючи те, що в період проходження позивачем військової служби та на момент виникнення спірних правовідносин порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначався Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260.
Закон України від 14.05.2015 № 426-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни", щодо одержання учасниками бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, набрав законної сили 06.06.2015 року.
При цьому, 08 червня 2015 року ОСОБА_1 самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 та був відсутній на військовій службі без поважних причин по 30 вересня 2015 року, а також в період з 06.10.2015 по 13.10.2015 року та з 30 листопада 2015 року по 10 липня 2017 року.
В подальшому, вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.01.2016 у справі №183/6128/15 та від 21.03.2018 у справі № 183/3356/17 ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 407 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності.
Як вбачається з довідки № 1144 від 04.09.2020 про грошове забезпечення ОСОБА_1 в період з липня 2015 року по червень 2017 року позивачу грошове забезпечення не нараховувалось та не виплачувалось.
Отже, враховуючи, що в 2015 році (до 06.06.2015 року) ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, мав право на одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік, а з 08.06.2015 року по 10 липня 2017 року майже весь час (жодного повного календарного місяця не прослужив) був відсутній на службі без поважних причин не отримуючи грошове забезпечення, тому і позовні вимоги щодо зобов`язання нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 - 2016 роки не підлягають задоволенню.
Згідно пункту 37.14 Інструкції, у разі звільнення осіб офіцерського складу та осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, до закінчення календарного року, за який вони вже використали щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я або у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням організаційних заходів, на підставі наказу відповідного командира (начальника) провадиться відрахування з їхнього грошового забезпечення за дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після їх звільнення.
Розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню з грошового забезпечення, здійснюється виходячи з грошового забезпечення, яке отримав військовослужбовець за дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки, пропорційно дням, що були використані в рахунок тієї частини календарного року яка залишилася після їх звільнення.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.01.2018 № 16 ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05 січня 2018 року № 3-РС відповідно до пункту один частини восьмої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 04 квітня 2006 року № 3597-ІУ з військової служби в запас за підпунктом «ї» з урахуванням пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону, було виключено зі списків особового складу військової частини та знято зі всіх видів забезпечення.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, а не з підстав зазначених у пункті 37.14 Інструкції (за віком, станом здоров`я або у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням організаційних заходів) право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій пропорційно часу служби в 2018 році він не набув, так як прослужив у 2018 році не повний календарний місяць.
В свою чергу, позовні вимоги щодо зобов`язання нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 рік в повному обсязі виходячи з грошового забезпечення, яке позивач отримував за останньою штатною посадою, що ним займалася, також не підлягають задоволенню, враховуючи те, що ОСОБА_1 прослужив у 2017 році тільки 5 (п`ять) повних календарних місяців.
09 лютого 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив про наступне.
Правові підстави для подачі позову пов`язане саме із спеціальним статусом позивача, що виник у зв`язку із безпосередньою участю в антитерористичній операції у період, що визначений довідкою №149 від 22.01.2020 року, за результатами чого позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 24.01.2019 року.
Водночас, відповідач пов`язує право позивача на відпустку не з його спеціальним статусом, а з періодом та певними обставинами, у який позивач проходив військову службу на набув спеціальних прав.
Відпустка є своєрідним гарантованим державою соціальним захистом військовослужбовців та членів їх сімей. Так, поряд із щорічними відпустками, військовослужбовці мають права па отримання додаткової. Додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державок.
Надання військовослужбовцю - учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії особливого періоду. При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Законі України "Про оборону України".
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 позивач, у періоди з 25.03.2013 року по 06.02.2018 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
У період з 23.04.2014 року по 28.04.2014 року, з 08.05.2014 року по 12.07.2014, з 19.07.2014 року по 16.08.2014 року, з 09.03.2015 року по 16.05.2015 року, 02.12.2017 року по 07.01.2018 року позивач приймав участь в антитерористичній операції, у зв`язку із чим отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , що було видано замість посвідчення НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №16 від 24.01.2018 року позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
25.09.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив у найкоротші терміни виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, що передбачена статтею 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.
На вказане звернення позивач отримав листа від відповідача №2918 від 14.10.2020 року, в якому останній повідомив, що з огляду на те, що позивач в період з 08 червня 2015 року по 21 вересня 2015 року та з 30 листопада 2015 року по 09 липня 2017 року був відсутній на службі без поважних причин, самовільно залишивши військову частину (протягом 2016 року взагалі не були на службі) та в подальшому в січні 2018 року в установленому законодавством порядку був звільнений з військової служби і виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , тобто до набрання законної сили (21.08.2019 року) рішення Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18, виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, Військовою частиною НОМЕР_1 буде здійснюватись на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) (в редакції, яка діяла в 2014 році) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ (в редакції, яка діє з 06.06.2015) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Позивач звернувся до суду з цим позовом щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткові відпустки за 2014-2018 роки.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав статус учасника бойових дій протоколом засідання Генерального штабу Збройних Сил України №34 24.04.2015 року.
Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткові відпустки лише за 2015-2018 роки, оскільки саме з 2015 року, у зв`язку з змінами у законодавстві та наданням йому статусу учасника бойових дій, ОСОБА_1 набув право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів.
Також суд враховує, що згідно Довідки від 04.09.2020 року за підписом командира Військової частини № НОМЕР_4 вказано, що за період проходження служби з 25 березня 2013 року по 06 лютого 2018 року ОСОБА_1 не отримував відпустки відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». На день виключення зі списків особового складу частини не використав відпустку як учасник бойових дій за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік та за 2018 року у кількості 56 діб.
Суд не приймає посилання відповідача на те, що позивач в період проходження служби був деякі періоди відсутній у Військовій частині НОМЕР_1 , за що притягувався до кримінальної відповідальності, так як вказані факти не впливають на надання позивачеві додаткової відпустки як учаснику бойовий дій.
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 р. по 2018 р.
Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Окрім зазначеного, суд враховує також наступне.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Дана справа відповідає ознакам зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм викладених у постанові Верховного Суду по справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), яка набрала законної сили 21 серпня 2019 року.
Суд враховує при ухваленні рішення у цій справі правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та ним не були понесені судові витрати, судовий збір стягненню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 по 2018 рік, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 06.02.2018 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 по 2018 рік, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 06.02.2018 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник