Справа № 826/2997/18
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

26 лютого 2021 року м. Київ№ 826/2997/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін клопотання про закриття провадження в адміністративній справі

за позовом 1. Національного музею історії України, 2. ОСОБА_1
до треті особи:1. Міністерства юстиції України, 2. Державного реєстратора департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сіволіна Михайла Юрійовича 1. Релігійна організація «Релігійна громада Української православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва», 2. Державна архітектурно-будівельна інспекція України, 3. Міністерство культури України
про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Національний музей історії України із позовною заявою до Міністерства юстиції України та Державного реєстратора департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сіволіна Михайла Юрійовича, у якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 липня 2013 року індексний номер 4268791.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2018 року (суддя Аблов Є.В.) відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

02 травня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Державного реєстратора департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сіволіна Михайла Юрійовича, у якій просить суд визнати протиправним та скасувати запис про право власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, номер запису про право власності: 1788799) державний реєстратор - Сіволін М.Ю., підстава - рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2012 року на нежитлову будівлю (літ. "Р"), каплиця, загальною площею 133,2 кв.м., по вул. Володимирська, 2 , власник: Релігійна громада Української православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року (суддя Аблов Є.В.) об`єднано в одне провадження адміністративні справи №826/2997/18 та №826/6981/18 та присвоєно загальний №826/2997/18.

Відповідно до Розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року №265 справу №826/2997/18 повторно розподіллено на суддю Погрібніченка І.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2019 року справу №826/2997/18 прийнято до провадження (суддя Погрібніченка І.М.) та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Державним реєстратором департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сіволіним Михайлом Юрійовичем Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та на їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 (далі- Прядок № 703).

Позивачі зазначають, що державним реєстратором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 року № 2-10218/11 зареєстровано права власності на малу архітектурну форму - каплицю церкви Десятинного Храму Пресвятої Богородиці, яка складається з трьох зблокованих кіосків, що є порушенням Порядку № 703 за яким малі архітектурні форми та некапітальні споруди переміщення яких є можливим не підлягають державній реєстрації, крім того, зазначеній споруді не було присвоєно адреси, за таких умов реєстрація права власності за адресою Володимирська 2, є порушенням. Також, відповідно до зазначеного рішення суду загальна площа каплиці 60 квадратних метрів, разом з тим державним реєстратором зареєстровано нежитлові приміщення загальною площею 133,2 квадратних метри.

При цьому, позивач 1 стверджує, що земельна ділянка по вулиці Володимирська 2, на якій зведено каплицю, віднесена до меж центрального історичного ареалу м. Києва, відноситься до особливо цінних земель, земель в охоронних зонах та зонах особливого режиму використання земель в межах пам`ятки археології національного значення «Місто Володимира- дитинець стародавнього Києва з фундаментами Десятинної церкви V-XI століття, ІХ-ХІІ століття» та перебуває у постійному користуванні Національного музею історії України, жодних погоджень на зведення будівлі на даній земельній ділянці належним користувачем не надавалось.

Водночас, відповідач 1 у відзиві від 11.04.2018 року, з позовними вимогами не погоджувався, зазначаючи, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 липня 2013 року індексний номер 4268791 винесено в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року, положеннями яких державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснюється, зокрема за рішенням суду.

З огляду на наявність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 року № 2-10218/11, яким встановлено право власності Релігійної організації «Релігійна громада Української православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва» на каплицю церкви Десятинного Храму Пресвятої Богородиці таке право було зареєстроване оскаржуваним рішенням.

Разом з тим, Міністерство культури України у своїх поясненнях від 10.09.2018 року підтримало позовні вимоги в повному обсязі, зазначаючи, що земельна ділянка по вулиці Володимирська 2, на якій зведено каплицю, віднесена до меж центрального історичного ареалу м. Києва, відноситься до особливо цінних земель, земель в охоронних зонах та зонах особливого режиму використання земель в межах пам`ятки археології національного значення «Місто Володимира- дитинець стародавнього Києва з фундаментами Десятинної церкви V-XI століття, ІХ-ХІІ століття» та перебуває у постійному користуванні Національного музею історії України, таким чином відповідно до вимог статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» будь які дії відносно зазначеної земельної ділянки без погодження від Міністерства культури України заборонені, однак жодного погодження третьою особою 3 не надавалось.

02 жовтня 2018 року Релігійною організацією «Релігійна громада Української православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва» подані до суду письмові пояснення, в яких остання проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі зазначаючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2012 року № 2-10218/11 встановлено право власності третьої особи 1 на нежитлову будівлю, каплицю за адресою м. Київ, вул. Володимирська, 2-р. На підставі зазначеного рішення суду, відповідачем 2 оскаржуваним рішенням зареєстровано в Єдиному державному реєстрів прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на зазначену нежитлову будівлю. Таким чином, третя особа 1 отримавши рішення суду про встановлення права власності правомірно очікувала на реалізацію такого права шляхом реєстрації, отже враховуючи принцип правомірного очікування останньою правомірно набуто право власності на нерухоме майно, а за таких умов скасування оскаржуваного рішення про реєстрацію такого майно, навіть за умови наявності помилок допущених відповідачем 2, призведе до порушення прав та інтересів третьої особи 1, як власника такого майна.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду клопотання, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З огляду на положення частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України та пункту 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо реєстрації майнових прав, зокрема і скасування записів щодо державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення.

Зазначена правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постанові від 30 січня 2019 року № 820/3703/17.

Такий критерій визначення юрисдикції спору, як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на майно не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тобто не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому вони мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного суду від 12.02.2020 року у справі № 820/4524/18.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним рішенням про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 24 липня 2013 року індексний номер 4268791, зареєстровано права власності на малу архітектурну форму - каплицю церкви Десятинного Храму Пресвятої Богородиці, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська 2-р. Власником якого відповідно до зазначеного рішення є Релігійна організація «Релігійна громада Української православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва».

Як вбачається з предмета та підстав позову, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, серед іншого позивачі посилається на те, що земельна ділянка на якій знаходиться зазначене майно знаходиться у користуванні Національного музею історії України, а отже оскаржуване рішення фактично порушує право користування такою ділянкою.

Тобто предметом спору у цій справі є визнання права власності на майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це майно.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на нерухоме майно, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між учасниками справи, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне.

Слід вказати, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчої-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 821/1504/17 та Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №640/6930/19.

З огляду на вище зазначене, враховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено про поновлення порушених майнових прав позивача, спірні правовідносини пов`язані з умовами господарських договорів, аналізуючи у взаємозв`язку з наведеним, враховуючи висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до вичновку, що заявлений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі 826/2997/18 за позовом Національного музею історії України, ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державного реєстратора департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Сіволіна Михайла Юрійовича, за участю третіх осіб: Релігійної організації «Релігійна громада Української православної Церкви Десятинний храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі м. Києва», Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Міністерства культури України про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

2. Копію ухвали надіслати учасникам справи.

3. Роз`яснити учасникам судового розгляду, що даний спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

4. Копії ухвали про закриття провадження у справі невідкладно надіслати сторонам.

5. Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з тими самими позовними вимогами не допускається.

6. У випадку оскарження ухвали позовні матеріали будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Відповідно до частини 2 статті 238 КАС України Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала, постановлена судом під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями). Відповідно до ч. 3 ст. 240 КАС України ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена. Згідно ч. 1 ст. 295 та ч. 1 ст. 297 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя І.М. Погрібніченко