Справа № 640/6697/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6697/20 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Сергієнко Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ у м. Києві, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви позивача про призначення пенсії (з доданими до неї документами) в порядку, що передбачений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) з дати звернення до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою від 08 січня 2020 року про призначення такої пенсії до прийняття рішення у справі;

- стягнути з ГУ ПФУ у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 8370 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV.

Водночас відповідачем така заява розглянута не була з посиланням на відсутність документів необхідних для призначення пенсії на пільгових умовах.

Позивач уважає такі дії відповідача протиправними, оскільки під час звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії нею надано всі необхідні документи, які підтверджують наявність пільгового стажу необхідного для призначення пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач, зокрема зазначає, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. Звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії, нею було надано трудову книжку, у якій наявні відомості про періоди роботи та посади, на яких працювала позивач.

При цьому посади на яких працювала ОСОБА_1 передбачені Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Водночас відповідач, не повідомивши позивача при зверненні за призначенням пенсії про необхідність надання уточнюючих довідок про підтвердження пільгового характеру умов правці, вимагає від позивача надання таких документів.

Позивач наголошує на тому, що не має змоги надати уточнюючі довідки, у зв`язку із тим підприємство на якому вона працювала знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Проте, на переконання позивача, такі обставини не можуть позбавляти її, гарантованого законодавством права на отримання пенсії.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначеного не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копією довідки від 11 квітня 2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Фактичне місце проживання/перебування зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

08 січня 2020 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по списку №2, надавши до заяви наступні документи: диплом, довідка із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, заява про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, свідоцтво про шлюб, трудову книжку або документи про стаж.

За результатами розгляду заяви позивача від 08 січня 2020 року щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2, листом від 17 лютого 2020 року №2600-0314-8/15679 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах, оскільки відсутній необхідний пільговий стаж роботи, який має бути підтверджений оформленою належним чином уточнюючою довідкою, проте позивачем не надано довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що необхідною умовою для призначення пенсії на пільгових умовах є підтвердження відповідного стажу на підставі уточнюючих характер умов праці довідок, наданих підприємством на якому працювала особа.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV установлено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

50 років - по 31 березня 1965 року включно;

50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року;

51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року;

51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року;

52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року;

52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року;

53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року;

53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року;

54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року;

54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року;

55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За правилами статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Питання призначення пенсій на пільгових умовах згідно зі Списком №2 деталізоване у Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі - Порядок №383).

Пунктом 10 Порядку №383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж особи є її трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Водночас зарахування страхового стажу до стажу, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах відбувається за умови проведення атестації робочих місць, на посадах період роботи на яких відноситься до пільгового.

При цьому відповідно до пунктів 4 та 4.1 Порядку №383 встановлено, що згідно з пунктом 4 Порядку №442 атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років. Зазначений Порядок №442 набув чинності з 21 серпня 1992 року.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджено Порядок №442, 01 вересня 1992 року постановою Міністерства праці України №41 затверджено Методичні рекомендації для проведення атестації робочих місць за умовами праці (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів, основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій, періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Таким чином, колегій суддів зазначає, що атестація робочих місць повинна була бути проведена на підприємстві вперше, згідно із Порядком №442 та Методичними рекомендаціями до вересня 1997 року.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 25.09.2018 у справі №569/15635/16-а.

Як убачається з матеріалів справи, єдиною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії, відповідачем зазначено відсутність необхідних документів для підтвердження саме пільгового стажу. При цьому відповідачем зазначено про наявність у позивача 33 років 10 місяців 25 днів загального страхового стажу, що є достатнім для призначення на пільгових умовах, за умови підтвердження 10 років пільгового стажу.

Відмовляючи у зарахуванні стажу роботи зазначеного у трудовій книжці позивача, пенсійний орган указав про відсутність його підтвердження уточнюючими характер та умови праці довідками з підприємства на якому працювала позивач. Поряд з цим зауважень стосовно того, що робота на посадах, яких працювала позивач не відноситься згідно зі Списком №2 до посад, робота на яких дає право на вихід на пенсію на пільгових умовах відповідачем не зазначено.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією трудової книжки серія НОМЕР_1 позивач з 1982 року по 13 червня 1986 року навчалася в Донецькому індустріальному технікуму (запис №1), з 06 серпня 1986 року по 06 липня 1998 року працювала на «Центральной обогатительной фабрике «Чумаковская» производственного объединения «Донецкуглеобогащение» (записи №2-10); з 05 лютого 1999 року по 10 березня 2017 року працювала в Корпорації «Індустріальна спілка Донбасу» (записи №11-18), що станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії підтверджує наявність у неї загального трудового стажу 33 роки 10 місяців 25 днів.

Відповідно до записів копії трудової книжки позивач працювала на наступних посадах:

з 06.08.1986 по 30.09.1988 - машиніст установок збагачення;

з 03.10.1988 по 26.12.1988 - пробовідбірник;

з 18.09.1989 по 31.12.1989 - пробовідбірник;

з 01.01.1990 по 06.07.1998 - пробовідбірник;

Таким чином, у позивача станом на 01.09.1997 пільговий стаж складає 10 років і 5 місяців, що відповідно до вимог законодавства дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

За таких обставин, посилання відповідача на неможливість включення до пільгового стажу спірного періоду праці позивача в зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки є безпідставними, оскільки наявний трудовий стаж ОСОБА_1 на посадах, які відносяться до списку №2 підтверджено записами в трудовій книжці, яка є основним документом.

У той же час, відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Отже, відсутність можливості надати позивачем уточнюючі довідки у зв`язку із знаходженням первинних документів на підприємстві, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, не може порушувати її право на отримання пенсії, гарантоване Конституцією України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.09.2018 у справі №569/15635/16-а та 31.01.2019 у справі №233/1181/17.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною.

У зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах на підставі її заяви від 08.01.2020.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду заяви позивача про призначення пенсії згідно з вимогами Порядку №22-1, то вони задоволенню не підлягають, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вказана заява відповідачем була розглянута по суті, а за результатами її розгляду прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії.

Отже, у даному випадку відсутня бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо розгляду заяви позивача від 08.01.2020.

Також у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 8370 грн.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення вказаних вимог, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як убачається з частини п`ятої статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу в розмір 8370 грн надано договір про надання юридичних послуг № Т-999 від 04.03.2020, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» в особі касира-адміністратора ОСОБА_2 .

Водночас будь-яких інших документів на підтвердження понесення витрат на професійну правову допомогу, зокрема документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку позивачем не надано. Крім того у матеріалах справи відсутній детальний опис робіт із зазначенням конкретного виду послуги та витраченого на це часу, а також інформації ким саме були такі послуги надані.

Таким чином, ураховуючи положення статей 132, 134, 139 КАС України, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для стягнення з ГУ ПФУ в м. Києві на користь ОСОБА_1 заявлені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8370 грн.

Як убачається з матеріалів справи позивачем при звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн, а саме за подання адміністративного позову - 840,80 грн (квитанція № 621810020 від 18.03.2020), за подання апеляційної скарги - 1261,21 грн (квитанція №0.0..1 від 09.12.2020).

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, у зв`язку з частковим задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 1051 грн.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі її заяви від 08 січня 2020 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 1051 (одну тисячу п`ятдесят одну) грн. судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко