Справа № 640/19183/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2021 року м. Київ № 640/19183/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр»
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві
провизнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві та Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, в якому просило:

-визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС у м. Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з ПДВ із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету у розмірі 1 500 000 грн після узгодження за результатами судового оскарження;

-стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ за порушення строків бюджетного відшкодування у розмірі 111 639,34 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 ;

-стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) узгоджену суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1 500 000 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 ;

-стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) інфляційні збитки у розмірі 21 003,60 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 ;

-стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) три відсотки річних у розмірі 29 389,96 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 ;

-стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) витрати, понесені позивачем на отримання послуг з правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн;

-зобов`язати ГУ ДПС у м. Києві подати звіт про виконання рішення суду;

-стягнути з ГУ ДПС у м. Києві за рахунок асигнувань судовий збір, який був сплачений ТОВ «Лас-Центр» у розмірі 23 122,00 грн.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що, враховуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року у справі №640/10835/19, залишене в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, сума бюджетного відшкодування у розмірі 1 500 000,00 грн є узгодженою.

Пунктом 3 Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування на додану вартість визначено, що формування Реєстру заяв здійснюється автоматично, на підставі баз даних ДФС та Казначейства.

Пунктом 13 Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, який затверджений Кабінетом Міністрів України від 25 січня 2017 року №26, передбачено щоденне забезпечення Мінфіном оприлюднення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування на додану вартість на своєму веб-сайті.

В той же час відповідно до даних сайту Міністерства фінансів України відповідач не відобразив по ТОВ «Лас-Центр» будь-яких даних взагалі.

В зв`язку з не відображенням відповідачем суми ПДВ у розмірі 1 500 000 грн у Реєстрі заяв, позивач тим самим не отримав заявлену суму бюджетного відшкодування.

Як наслідок, відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного статтею 200 цього Кодексу строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість, а відтак на суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Станом на 17 серпня 2020 року загальна сума пені за несвоєчасне бюджетне відшкодування з податку на додану вартість складає 111 639,34 грн.

Відповідно до положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Сума нарахованих інфляційних втрат за період з 18 грудня 2019 року по 12 серпня 2020 року складає 21 003,60 грн.

Сума нарахованих 3% річних за період з 18 грудня 2019 року по 12 серпня 2020 року складає 29 389,96 грн.

Задля стягнення вище зазначених сум позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження.

Відповідач - 1 - Головне управління ДПС у м. Києві у своєму відзиві на позов вказував на безпідставність позовних вимог. При цьому зауважив, що відповідач немає ніяких грошових зобов`язань з ТОВ «Лас-Центр», є виключно зобов`язання щодо внесення контролюючим органом до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, а тому застосування статті 625 Цивільного кодексу України є недоречним.

Водночас представник відповідача -1 наголосив, що до реєстру відомості не внесені з об`єктивних причин, а саме у зв`язку з прийняттям Закону України від 21 грудня 2016 року №1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», яким з 01 січня 2017 року повністю змінено механізм відшкодування ПДВ та концепцію його адміністрування. Зокрема запроваджено: - єдиний реєстр заяв про повернення сум бюджетного відшкодування; - тимчасовий реєстр заяв, поданих до 1 лютого 2016 року, за якими станом на 1 січня 2017 року суми податку на додану вартість не відшкодовані з бюджету.

Утім, наразі тимчасовий реєстр заяв не працює у зв`язку з не затвердженням механізму функціонування даного реєстру.

Також представник відповідача - 1 зауважив, що Податковим кодексом України регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, Кодекс зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового зобов`язання. В той час, як Цивільним кодексом України регулюються особисті немайнові та майнові (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно положень Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника. Зазначений інститут являється виключно правом платника податків, а тому термін «грошове зобов`язання» не може бути застосоване при трактуванні відшкодування ПДВ, а тим більше ототожнене.

Стосовно інфляційних втрат та 3 % річних представник відповідач -1 процитував положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, зокрема наголосив на твердженні щодо обов`язку боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, однак якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На переконання відповідача дана норма доводить, що передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України норма не може бути застосована до податкових правовідносин, які регулюються спеціальним (податковим) законодавством.

Стосовно пені представник відповідача - 1 вказав на норми пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, які встановлюють такі умови нарахування пені, а саме: наявність бюджетної заборгованості на момент виникнення пені, період дії пені, а також включаючи день погашення такої заборгованості. При цьому, представник відповідача звернув увагу суду на той факт, що на момент розгляду даної справи сума бюджетної заборгованості з податку на додану вартість із державного бюджету на рахунок позивача не відшкодована. Нарахування пені позивачем згідно наведеного у позові розрахунку не включає в себе день погашення такої заборгованості, у зв`язку з чим, на переконання відповідача, нарахування пені є передчасним та не відповідає вимогам пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, оскільки основними умовами для нарахування пені є момент її виникнення, період дії пені, включаючи день погашення такої заборгованості.

Таким чином, відповідач вважає, що діяв у відповідності до встановлених законодавством повноважень, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Відповідач - 2 - Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві свого відношення до позову не висловив.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - 1 заперечив проти задоволення позову.

Представник відповідача - 2 не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання.

Заслухавши доводи присутніх у судовому засіданні учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд за згодою учасників справи вирішив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір по суті суд дійшов наступних висновків.

Як було встановлено судом та вбачається із матеріалів справи Товариством з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» у березні та травні 2018 року подано до податкового органу уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість із додатками за червень 2010 року, в тому числі, заяву про повернення суми бюджетного відшкодування коштів з ПДВ. Проте податковим органом відмовлено у прийнятті уточнюючого розрахунку з посиланням на пропущення терміну давності, визначеного статтею 102 Податкового кодексу України. Однак рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року у справі №640/10835/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, дії Головного управління ДФС у м. Києві в частині відмови у прийнятті уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок за червень 2010 року з додатками, 2 та 5, визнано протиправними.

Відповідно до пункту 49.13 статті 49 Податкового кодексу України у разі, якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Отже, заявлена до відшкодування сума у розмірі 1 500 000 грн є узгодженою, що, зокрема, не спростовано відповідачем.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків врегульовано статтею 200 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

За змістом підпункту 200.7.1 пункту 200.7 цієї статті формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування здійснюється на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Порядок ведення та форма Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно підпункту 200.7.2 пункту 200.7 статті 200 Кодексу заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.

Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до пункту 200.12 статті 200 Кодексу зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з однієї із таких дат, зокрема, ґ) з дня визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.

У випадках, передбачених підпунктами "а", "г" і "ґ" цього пункту, інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування контролюючим органом на наступний робочий день після виникнення такого випадку.

Узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України".

Відповідно до пункту 200.13 статті 200 Кодексу на підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів.

Порядок ведення та форма Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2017 року № 26 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість», пункти 1 та 3 якої набирають чинності з 01 квітня 2017 року. До набрання чинності пунктами 1 і 3 Постанови № 26 бюджетне відшкодування сум ПДВ за заявами, включеними до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ, сформованого згідно з пунктом 52 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, здійснюється у порядку, що діяв до 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 3 Порядку формування Реєстру здійснюється автоматично на підставі баз даних ДФС та Казначейства.

В свою чергу, у відповідності до пункту 4 Порядку, орган ДФС вносить до Реєстру дані, визначені цим пунктом.

Формування, ведення, бюджетне відшкодування та офіційне публікування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеного у цьому пункті, здійснюються у порядку, визначеному статтею 200 Податково кодексу України.

Відповідач - 1, заперечуючи проти позову вказував на те, що відповідно до пункту 56 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Кодексу до 01 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 1 лютого 2016 року, за якими станом на 1 січня 2017 року суми податку на додану вартість не відшкодовані, однак наразі Тимчасовий реєстр такий заяв не працює у зв`язку з не затвердженням механізму функціонування даного реєстру.

З цього приводу суд вважає за доцільне вказати на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковим кодексом України врегульовані питання, зокрема, щодо порядку і способу повернення сум бюджетного відшкодування.

Як згідно з нормами Податкового кодексу України, так і Порядку №26 органи ДФС формують бази даних, на підставі яких, в свою чергу, формується Реєстр і, відповідно, в подальшому має здійснюватися бюджетне відшкодування сум.

Неузгодженість дій державних органів з приводу реалізації функцій щодо відшкодування сум з бюджету не може слугувати підставою для позбавлення платника податків на отримання такого бюджетного відшкодування.

Узгоджена сума у розмірі 1 500 000,00 грн податковим органом не відшкодована позивачу у встановлений законом строк.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це відсутність відповідних дій, які такий суб`єкт мав вчинити, але не вчинив.

Відповідно позовні вимоги щодо визнання протиправно бездіяльність ГУ ДПС у м. Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з ПДВ із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету у розмірі 1 500 000 грн після узгодження за результатами судового оскарження та щодо стягнення державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» узгодженої суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1 500 000 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 є обгрунтованими та підлягають задоволенню судом.

Пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Відповідач -1 вважав передчасним стягнення пені та пов`язував це з невідшкодуванням суми заборгованості з ПДВ на час звернення позивача до суду та на час вирішення спору по суті.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2019 року у справі №803/655/17 зазначав, що наведені норми (пункт 200.23 статті 200 ПК України) встановлюють обов`язкове нарахування пені на суму бюджетної заборгованості, яка не виплачена у строк, визначений в статті 200 Податкового кодексу України, безвідносно до того, чи така бюджетна заборгованість була виплачена, чи ні. При цьому, непогашення заборгованості бюджету з податку на додану вартість у визначений законодавцем строк є підставою для виникнення у платника податку права вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.

ЄСПЛ у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09 січня 2007 року зазначив, що юридична особа-платник податку на додану вартість мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації ПДВ у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Верховний Суд зазначає, що неузгодженість в роботі між органами державної влади, у даному випадку між податковим органом та органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, не може слугувати причиною порушення прав платників податків у сфері бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

З огляду на викладене вище та зважаючи на те, що узгоджена сума у розмірі 1500000 грн не відшкодована з незалежних від платника податків причин, позивач набув право вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.

Позивач навів розрахунок пені з 18 грудня 2019 року по 17 серпня 2020 року, яка складає 111 639,34 грн. та відповідачем не спростована.

Відтак, позовна вимога про стягнення з державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» пені на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ за порушення строків бюджетного відшкодування у розмірі 111 639,34 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 , також підлягає задоволенню судом.

Окрім того, позивач за період з 18 грудня 2019 року по 12 серпня 2020 року, посилаючись на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, навів розрахунки інфляційних втрат, що складають 21 003,60 грн та 3% річних, що складають 29389,96 грн.

Відповідач, заперечуючи щодо цієї вимоги та також посилаючись на положення статті 625 Цивільного кодексу України, наголосив на обов`язку боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої сума, однак якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На переконання відповідача дана норма доводить, що передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України норма не може бути застосована до податкових правовідносин, які регулюються спеціальним (податковим) законодавством.

На противагу твердженням відповідача позивач послався на постанову Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, в якій Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що звернення позивача до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення інфляційних нарахувань та суми 3% річних є видом відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. За змістом статті 1192, частини другої статті 22 Цивільного кодексу України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Таку ж природу має і неустойка. Зокрема, пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ, що нараховується на суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Далі Велика Палата Верховного Суду вказала: «…У справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі.

Ураховуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.».

Враховуючи наведену вище позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4590/19, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з державного бюджету на користь ТОВ «Лас-Центр» інфляційних збитків у розмірі 21 003,60 грн та три відсотки річних у розмірі 29 389,96 грн.

При цьому слід зауважити, що відповідач не навів спростувань щодо розрахованих позивачем сум інфляційних збитків та три відсотки річних.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Податковий орган не довів перед судом належними та допустимими доказами правомірність своїх тверджень.

Відтак, підсумовуючи все вище наведене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі.

Позивач, окрім іншого, просив зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві подати звіт на виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

Під час судового розгляду справи судом не здобуто доказів, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, а тому суд не вбачає підстав для застосування положень статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 23 122,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №903 від 07 серпня 2020 року.

Враховуючи вимоги частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок суб`єкта владних повноважень.

В якості відповідачів по справі позивачем зазначено Головне управління Державної податкової служби у м. Києві та Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві.

Зважаючи на те, що Головним управлінням Державної казначейської служби у м. Києві не допущено стосовно позивача протиправної бездіяльності щодо відшкодування сум заборгованості і дії Казначейства є похідними від дій податкового органу, суд вважає, що судові витрати має понести лише Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.

Також позивач у позовній заяві просив стягнути з державного бюджету на користь позивача витрати на отримання послуг з правничої допомоги в розмірі 10000,00 грн.

Утім, слід звернути увагу позивача, що витрати, пов`язані з правничою допомогою відшкодовуються, як зазначено у статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, не з державного бюджету, а за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення.

До того ж, понесені витрати мають бути належним чином підтверджені.

Станом на час ухвалення судового рішення матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження понесених витрат на правову допомогу. Однак у судовому засіданні 03 лютого 2021 року представник позивача зазначав про надання відповідних доказів у подальшому у встановлений строк в разі задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з ПДВ із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету у розмірі 1 500 000 грн після узгодження за результатами судового оскарження.

Стягнути з державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) узгоджену суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1 500 000 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 .

Стягнути з державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ за порушення строків бюджетного відшкодування у розмірі 111 639,34 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 .

Стягнути з державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) інфляційні збитки у розмірі 21 003,60 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 .

Стягнути з державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) три відсотки річних у розмірі 29 389,96 грн на поточний рахунок у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, р/р НОМЕР_1 .

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лас-Центр» (ідентифікаційний код 33234894, місцезнаходження 01024, м. Київ, вул. Шовковична, будинок 30-А, кв. 15) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) понесені витрати у вигляді судового збору у розмірі 23 122,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко