Справа № 140/2488/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 140/2488/19 пров. № А/857/14863/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Довгополова О.М., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Стельмаха П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області,

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року (суддя Денисюк Р.С., час ухвалення не зазначений, місце ухвалення м.Луцьк, дата складення повного тексту не зазначена),

в адміністративній справі №140/2488/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області,

про визнання протиправною та скасування вимоги,

встановив:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДФС у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу №Ф-23433-55 від 15.03.2019 року зі сплати єдиного соціального внеску за 2018 рік в сумі 9828,72 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 15.03.2019 №Ф-23433-55.

З рішенням суду першої інстанції від 27.04.2020р. не погодився відповідач Головне управління ДПС у Волинській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оскільки позивач подав до податкового органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми єдиного внеску за 2018 рік, задекларувавши до сплати суму єдиного внеску у розмірі 9828,72 грн., позивач самостійно визначив базу нарахування єдиного внеску, а згідно норм податкового законодавства, грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків, не підлягає оскарженню. На підставі поданого звіту про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів відповідачем сформовано оскаржувану вимогу. Чинним законодавством не передбачено подання уточнюючих та коригуючих звітів. Вказує апелянт, що відповідальність за правильність та достовірність звіту несе страхувальник, а тому суми внеску, які самостійно визначені платниками у звітності, підлягають сплаті.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 27.04.2020р. та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 10.07.2013р. зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 6).

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 29.10.2018р. позивач є інвалідом ІІ групи, поранення, каліцтво одержані під час участі у Революції Гідності, що також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 10-11).

03.01.2019 року позивачем було подано до ГУ ДФС у Волинській області Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску форми Д5 (річна) за 2018 рік в сумі 9828,72 грн. (а.с. 7-8).

Згідно з даними АІС Податковий блок в інтегрованій картці ОСОБА_1 станом на березень 2019 року борг по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для фізичних осіб-підприємців становив 9828,72 грн. (а.с. 31).

15.03.2019 відповідачем було сформовано вимогу №Ф-3433-55 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 9828,72 грн. (а.с. 9, 29).

30.07.2019 представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом щодо необхідності внесення змін до поданого Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску форми Д5 (річна), у зв`язку з помилковим її поданням (а.с. 13).

Листом від 06.08.2019 №7070/ФОП/03-20-55-13 ГУ ДФС у Волинській області повідомило адвоката позивача про те, що 03.01.2019 ФОП ОСОБА_1 самостійно було подано Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску з нарахуванням 9828,72 грн., яке було відображено в інтегрованій картці платника податків, що спричинило виникнення недоїмки в розмірі 9828,72 грн. Згідно з пунктом 15 розділу 2 Порядку №435 відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту несе страхувальник. Відтак, станом на 06.08.2019 заборгованість по єдиному внеску становить 9828,72 грн. (а.с. 14).

Не погоджуючись з винесеною відповідачем вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої статті четвертої, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні за змістом положення відображені у пункті 4 Розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженій наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року, та у пункті 3 Розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015 року.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що необхідними умовами для застосування положень частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 12 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, особи, які досягли 16-річного віку та не належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до статті 11 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Зазначені особи можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах відповідно до укладеного договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) згідно із Законом №2464-VI.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №2464-VI, платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є, зокрема, особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 10 Закону №2464-VI, особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).

Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, особи, які не підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах. У такому разі вони подають до органу доходів та зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 3 Розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015, визначено, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається. У разі самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, члени фермерських господарств, які отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе відповідно до пунктів 10, 11 розділу IV цього Порядку один раз на рік у терміни, визначені пунктами 2, 5 цього розділу. Звітним періодом є календарний рік.

Отже, добровільна сплата єдиного внеску здійснюється за умови укладення такою особою з органом доходів і зборів договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

За встановленими обставинами позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ-групи та перебуває на спрощеній системі оподаткування. Між позивачем і відповідачем не укладався договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а помилкова подача позивачем звіту за 2018 роки не свідчить про її добровільну участь у системі страхування.

Варто зауважити, що вимога у цій справі сформована відповідно до статті 25 Закону №2464-VI, якою вимагається сплатити недоїмку з Єдиного соціального внеску.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з підпунктом 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до підпунктів 14.1.153 і 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, податкова вимога і вимога про сплату недоїмки з ЄСВ не є тотожними документами, підстави їх формування є різними. Більш того, відповідно до пункту 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює, зокрема, питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. Тобто спеціальним законом у цих правовідносинах є саме Закон №2464-VI.

Подання позивачем звіту фізичної особи-підприємця не є самостійним визначенням грошових зобов`язань в розумінні пункту 57.1 статті 57 ПК України, відповідно, ці суми неможливо ототожнити з узгодженими грошовими зобов`язаннями, а тому несплата сум, зазначених у них, не свідчить про виникнення податкового боргу.

Тому з фактом подання звіту ЄСВ не виникає обов`язок здійснювати його сплату, відповідно, несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, що наведений у постанові від 11.02.2020 року у справі №240/4809/19.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 на підставі положень частини 4 статті 4 Закону №2464-VI звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки в даному випадку у позивача існували передбачені законом пільги (звільнення) зі сплати єдиного внеску, тому звіт про суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2018 рік подано ним помилково і таке подання не призводить до виникнення недоїмки.

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивач самостійно подав звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми єдиного внеску за 2018 рік, задекларувавши до сплати суму єдиного внеску у розмірі 9828,72 грн., тому зобов`язаний сплатити суму внеску самостійно визначену у звіті.

Відповідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувану вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 15.03.2019 року №Ф-23433-55 не можна вважати правомірною, що є підставою для її скасування.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року в адміністративній справі №140/2488/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді О. М. Довгополов
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 01.03.2021 року