Справа № 420/5445/20
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5445/20
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
В червні 2020 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 (надалі - відповідач-2) в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у неврахуванні вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

- базовим місяцем при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року вважати січень 2008 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 суму завданої йому не нарахуванням індексації грошового забезпечення за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року шкоди в розмірі 71866,43 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що позивачу за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року Військовою частиною НОМЕР_1 не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. Крім того, на день видання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з ним не проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні зазначеної відпустки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у неврахуванні вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

У встановленні судового контролю за виконанням судового рішення відмовлено.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у неврахуванні вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, при нарахуванні позивачу грошового забезпечення за період з 30.05.2016 року по 28.02.2018 року та в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.05.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 30.05.2016 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

05.05.2019 року був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення частини в зв`язку зі звільненням з військової служби в запас, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2019 року №46.

Під час проходження військової служби позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 03 червня 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, індексація грошового забезпечення підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано в один з таких способів: або безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін, або грошова компенсація відпустки особі.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише військовою частиною НОМЕР_1 і лише в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у неврахуванні вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, при нарахуванні позивачу грошового забезпечення за період з 30.05.2016 року по 28.02.2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.05.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року, колегія суддів, виходячи із визначених у ч.1 ст.308 КАС України меж перегляду судом апеляційної інстанції, переглядає дану справу в межах доводів апеляційної скарги.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-XII).

Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (частина 1 статті 4 Закону № 1282-XII).

Частинами 1-2 статті 5 Закону № 1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина 6 статті 5 Закону № 1282-XII).

Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078).

Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 2 Порядку №1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців.

Згідно п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12 грудня 2018 року по справі №825/874/17, від 19 червня 2019 року у справі №825/1987/17, а також в постанові від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Пунктом 6 Порядку № 1078 визначено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Посилання ВЧ НОМЕР_1 на положення ч.6 ст.5 Закон України № 1282-XII, як на підставу не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, є необґрунтованими.

Судова колегія зазначає, що вищенаведені доводи не відповідають нормам Закону № 1282-XII та п.11 Порядку №1078, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.

Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, що відповідає висновкам суду першої інстанції.

Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Судова колегія зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Крім того, безпідставними є посилання ВЧ НОМЕР_1 на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, згідно яких визначено не нараховувати індексацію до окремого роз`яснення.

Обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». В свою чергу, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають лише рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації.

За таких умов, доводи ВЧ НОМЕР_1 щодо правомірності її дій, пов`язаних з невиплатою індексації позивачу в період з 01.02.2016 по 28.02.2018 є помилковими.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що у вищевказаний період відповідачем допущено саме протиправну бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Щодо визначення базового місяця - січень 2008 року, судова колегія зазначає, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.

На момент виникнення оскаржуваних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року за № 1294, якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців (далі - постанова № 1294).

Пунктом 13 постанови № 1294 визначено, що остання набирає чинність з 01 січня 2008 року, тобто датою, з якою позивач пов`язує встановлення базового місяця індексації.

Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 р. за № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01 березня 2018 року.

Проаналізувавши постанову Кабміну України № 1294 в період її дії з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року, тобто періоду який охоплює період оскаржуваних правовідносин, судом вбачається незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи те, що застосування базового місяця належить до компетенції частини НОМЕР_2 , якою відповідні нарахування не здійснювались в зв`язку зі зміною підпорядкування, відсутністю такого обов`язку у період служби позивача та бездіяльності якої не встановлено судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.