Справа № 120/8521/20-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 лютого 2021 р. Справа № 120/8521/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач). За змістом позовних вимог позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку та зобов`язати відповідача призначити пенсію як зі зниженням пенсійного віку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач постійно проживає в місті Тульчині Вінницької області, яке відносилось до населеного пункту 4 категорії, що постраждало внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач також зазначає, що визнана особою, яка є потерпілою від аварії на Чорнобильській АЕС. Вказує, що відповідно до положень статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку. Проте, відповідач рішенням за №57 від 25.06.2020 повідомив про відсутність достатніх правових підстав для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку мотивуючи це тим, що в позивача відсутній необхідний період проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю. Таку відмову ОСОБА_1 вважає безпідставною та протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

За правилами частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Рішення у справі ухвалено з урахуванням періоду перебування судді у відпустці.

Ухвалою судді Вінницького окружного адміністративного суду від 04.01.2021 відкрито провадження у адміністративний справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім, того відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

26.01.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою позицію відповідач мотивує тим, що відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи особам, які постійно працювали або постійно проживали на територіях радіоактивного забруднення пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідач зазначає, що відповідно до відомостей, зазначених в паспорті громадянки України, місце проживання позивача зареєстроване в м. Тульчині з 01.12.1998. Згідно довідки № 02-34-434 від 18.06.2020, виданої Тульчинською міською радою, зареєстрована та постійно проживає в м. Тульчині з 01.12.1998, де м. Тульчин відноситься до населених пунктів, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС з 26.04.1986 по 31.12.2014. Відповідно до довідки № 02-34-435 від 18.06.2020 виданої Тульчинською міською радою, позивач в періоди з 20.08.1984 по 30.09.1986 та з 16.12.1986 по 24.07.1989 працювала на Тульчинській швейній фабриці, яка знаходиться в м.Тульчині (трудова книжка Серія НОМЕР_1 ). Вказує, що з наданих позивачем документів простежуються такі відомості про трудову діяльність з моменту аварії на Чорнобильській АЕС Щодо трудової діяльності позивача з моменту аварії на ЧАЕС по 31.12.2014: з 26.04.1986 по 30.09.1986 - м. Тульчин; з 16.12.1986 по 24.07.1989 - м. Тульчин; з 01.12.1998 по 31.12.2014 - м. Тульчин.

Відповідач також зазначає, що для підтвердження факту постійного проживання в населеному пункті, віднесеному до зони посиленого радіоекологічного контролю, в період з 25.07.1989 по 23.01.1991 - в даний період відсутні відомості про будь-яку іншу трудову діяльність, позивачем надано свідоцтво про народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого місце народження дитини зазначено - м. Ладижин. Наголошує, що законодавством України передбачено право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку за умови постійного проживання чи постійної роботи у зоні посиленого радіологічного контролю, де факт народження дитини в певному населеному пункті може свідчити про тимчасове перебування матері в певній місцевості, тобто не виконується вимога щодо постійного проживання чи постійної роботи на даній території, а отже згідно наданих позивачем документів для призначення пенсії вбачається, що позивач фактично проживала (працювала) в зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 30.09.1986, з 16.12.1986 по 24.07.1989 та з 01.12.1998 по теперішній час, що становить менше 4 років станом на 01.01.1993, а тому права на зниження пенсійного віку немає. Крім того згідно наданих документів, страховий стаж позивача становить 15 років 3 місяці 11 днів. Вказує, що позивачем також надано виписку з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань, де ОСОБА_1 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 04.07.2001, та довідку з ГУ ДПС у Вінницькій області від 19.04.2019, згідно із якою вона в період з 04.07.2011 по даний час перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець, а відповідно до абзацу 3 частини 1 пункту 3-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 01.07.2000 по 31.12.2017 включно, за умови сплати страхових внесків, незалежно від сплаченого розміру. До страхового стажу для призначення права на призначення пенсії було зараховано період провадження позивачем підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування з 01.01.2006 по 30.11.2006, з 01.01.2010 по 30.06.2010, з 01.04.2017 по 31.12.2017 в розмірі, що не вистачає для визначення повних місяців страхового стажу, таким чином, страховий стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії. З огляду на викладене відповідач вважає, що діяв у межах чинного законодавства та не порушив права позивача.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 , є громадянкою України, яка постійно проживає в населеному пункті 4 категорії, яке постраждало внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_2 .

Відповідно до положень статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. За наслідком розгляду цієї заяви позивача, ГУ ПФУ у Вінницькій області прийнято рішення від 25.06.2020 № 57 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку з відсутністю необхідної тривалості періоду постійного проживання чи роботи у зоні посиленого радіологічного контролю - не менше 4 років станом на 01.01.1993; та відсутністю необхідного страхового стажу - 21 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.03.2002 № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що "відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави".

У рішенні від 17.07.2018 № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII).

Згідно із ст. 9 Закону № 796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 11 Закону № 796-XII визначено осіб, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, якими згідно пункту 4 частини першої цієї статті є: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до частини 4 статті 14 Закону № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, визначаються до категорії "4".

Згідно зі статтею 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Визначення рівнів забруднення, доз опромінення, відновлення їх шляхом розрахунку здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідних державних органів та обласних державних адміністрацій.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону 796 -ХІІ.

Так, згідно із частиною першої вказаної норми, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Потерпілими від Чорнобильської катастрофи, за змістом абзацу шостого пункту 2 частини першої статті 55 Закон № 796-ХІІ, вважаються особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. У цьому випадку зменшується вік для виходу на пенсію на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Таким чином, в даному випадку необхідними умовами виходу на пенсію зі зменшенням пенсійного віку на 5 років, як для осіб, які постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю, є наявність саме факту проживання у зоні посиленого радіоактивного контролю протягом 4 років станом на 01.01.1993 для можливості виходу на пенсію зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки та проживання на такій території ще протягом 9 років для додаткового зменшення пенсійного віку ще на 3 роки.

З наданих до справи доказів встановлено судом, статус ОСОБА_1 як потерпілої громадянки, що постійно проживає на території населеного пункту, що відноситься до 4 категорії, що постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 . Крім цього, у поданому відзиві на позовну заяву відповідачем вказаний статус позивача не оспорюється.

Згідно із довідкою виконаного комітету Тульчинської міської ради № 02-34-336 від 23.04.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно паспорту НОМЕР_3 виданого 23.11.1998 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, з 01.12.1998 по даний час зареєстрована і постійно проживає в м. Тульчин, яке відносилось до населеного пункту 4 категорії, яке постраждало внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС з 26.04.1986 по 31.12.2014.

Згідно із довідкою виконавчого комітету Тульчинської міської ради № 02-34-337 від 23.04.2019, ОСОБА_1 згідно трудової книжки НОМЕР_4 , з 20.08.1984 по 30.09.1986 працювала в Тульчинській швейній фабриці, з 16.12.1986 по 24.07.1989 працювала в Тульчинській швейній фабриці, яка відносилась до населеного пункту 4 категорії, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС з 26.04.1986 (Постанова КМУ за № 106 від 23.07.1991) по 31.12.2014 (Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014).

Після цього позивач продовжувала проживати в м. Тульчині, де знаходилась у відпустці по догляду за дитиною (виписка з медичної карти на ім`я сина позивача - ОСОБА_2 , (а.с. 15), в якій домашня адреса зазначена саме АДРЕСА_1 та яка підтверджує звернення до лікарні станом на 26.07.1990, 29.06.1993 та 22.03.1995 (а. с. 16, 17). Також факт проживання в м. Тульчині підтверджується домовою книгою, де зроблена відмітка про прибуття за новою адресою зі старої адреси також в м. Тульчині (а.с. 19, 20).

Таким чином, із вищевикладеного видно, що позивач станом на 01.01.1993 проживала та працювала в м. Тульчин Вінницької області, який відносився до населеного пункту 4 категорії, тобто є зоною посиленого радіоактивного контролю, протягом 4 років на такій території та ще протягом наступних 9 років після цієї дати.

Зазначений період проживання та трудової діяльності позивача в м. Тульчин згідно із абзацом 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ надає їй право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років, що безпідставно не визнається відповідачем.

Перелік документів, що подаються до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії, встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1 Порядку 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно із пунктом 2.1 вищевказаного Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додається, зокрема, документ, який засвідчує особливий статус особи, а саме посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Отже, як видно з наведеної норми, у довідці має бути зазначено період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, та така має бути видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). При цьому, законодавець не встановив та не затвердив певного зразка довідки та вимог, що така має бути підтверджена і містити підстави її видачі.

Судом встановлено, що вказані вимоги Порядку 22-1 позивачем дотримані та надано як копію посвідчення громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю Серії НОМЕР_2 , так і довідку про періоди проживання та трудової діяльності на відповідній території в м. Тульчин Вінницької області.

У той же час, слід вказати, що постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Порядок) затверджений порядок, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 2 Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Отже, за наявності підстав передбачених ст. 14 Закону № 796-ХІІ особі видається відповідне посвідчення, яке надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими цим Законом, та після отримання такого посвідчення, особа вважається такою, що має статус потерпілої від ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статті 11 Закону.

Пунктом 10 Порядку встановлено, що посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 65 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Системний аналіз положень статей 9, 14 Закону №796-ХІІ у поєднанні із нормою ст. 65 цього Закону дають підстави дійти до висновку, що основним доказом проживання, роботи або навчання на території зони радіоактивного забруднення чи участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи або посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яке відповідно до змісту ст.14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є підставою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку (ст. 55 Закону № 796-ХІІ). Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Тобто, підсумовуючи вищенаведене, суд ще раз наголошує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом від 28.02.1991 № 796-XII, а у спірній ситуації й правом призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є "посвідчення громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю".

Таку ж правову позицію підтримує Верховний Суд у постановах від 11.09.2019 у справі № 205/8713/16-а, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17, від 09.01.2020 у справі №363/3976/16-а, від 26.03.2020 у справі № 652/610/16-а, від 18.06.2020 у справі №751/2738/17.

Як уже встановлено судом, що на час звернення позивач до суду дане посвідчення серії НОМЕР_2 ніким не скасовано, не визнано недійсним, отже є таким, що підлягає для застосування і надання пільг, встановлених Законом № 796-ХІІ. Однією із пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону № 796-ХІІ.

Таким чином, наявність у позивачки зазначеного посвідчення само по собі є достатнім підтвердженням факту, що вона протягом 4 років проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

В цілому, як уже зазначалося судом вище, обставини постійного проживання позивача в м. Тульчині Вінницької області за вищезазначений період по теперішній час та трудової діяльності з 20.08.1984 по 30.09.1986, з 16.12.1986 по 24.07.1989 також підтверджуються довідками Тульчинської міської ради та іншими документами, що були досліджені при вирішення справи, і є достатніми для отримання права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

Наведені обставини додатково спростовують викладені відповідачем доводи про відсутність у позивачки необхідної тривалості постійного проживання в зоні посиленого радіологічного контролю в м. Тульчин не менше 4 років станом на 01.01.1993.

За таких обставин рішення Головного управління ПФУ у Вінницькій області № 57 від 25.06.2020 про відмову позивачці в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку згідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в цій частині є протиправним.

З приводу незарахування до страхового стажу позивача окремих періодів ведення ним підприємницької діяльності, то суд звертає увагу на таке.

Особливості включення до страхового стажу окремих періодів ведення підприємницької діяльності визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок № 637; в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, підпунктом 1 пункту 3-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються, зокрема, періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 01.01.1998 по 30.06.2000 включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 01.07.2000 по 31.12.2017 включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Водночас, згідно з пунктом 4 Порядку №637, час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 01.05.1993, а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (додаток №1). Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 01.01.1998 по 31.12.2003 зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 01.01.2004 по 31.12.2017 за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Відтак, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду ведення особою підприємницької діяльності до 01.05.1993 є сплата страхових внесків за весь період здійснення такої діяльності. Для зарахування до страхового стажу періоду ведення підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 30.06.2000 включно слід перебувати на спрощеній системі оподаткування (або бути платником фіксованого податку), а також підтвердити факт реєстрації суб`єктом підприємницької діяльності відповідною довідкою. При цьому, період ведення підприємницької діяльності з 01.07.2000 по 31.12.2017 включно може бути зарахований до страхового стажу за умови застосування спрощеної системи оподаткування (зокрема й фіксованого податку) та у разі сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Головного управління ДПС у Вінницькій області вих. №11189/Т/02-32-55-13 від 19.04.2019 ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку як суб`єкт підприємницької діяльності з 04.07.2001. За період підприємницької діяльності перебувала на загальній та спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, а саме:

2001-2011 роки - сплата фіксованого податку в сумі 100 грн. щомісячно (за періоди: 1 кв. 2002 року, квітень-травень 2002 року підприємницькою діяльністю не займалася, за лютий місяць 2007 року та 2 к. 2007 року інформація відсутня, у 4 кв. 2009 підприємницькою діяльністю не займалася);

2012-2013 роки - платник єдиного податку І групи;

2014-2016 роки - підприємницькою діяльністю не займалася;

2017 рік 1 кв. - підприємницькою діяльністю не займалася; 2-4 кв. - платник єдиного податку І групи;

2018 рік - платник єдиного податку І групи.

Відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди підприємницької діяльності позивача з 01.01.2004 по 31.12.2005, з 01.12.2006 по 30.09.2009, з 01.12.2010 по 31.12.2011 та з 01.01.2020 по 31.05.2020 у зв`язку з відсутністю відомостей про нарахування та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Доказів сплати страхових внесків у вказані періоди позивачем не надано, що виключає можливість зарахування цих періодів до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Водночас, оскільки судом встановлено, що рішення від 25.06.2020 № 57 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" прийнято у зв`язку, зокрема з відсутністю необхідної тривалості періоду постійного проживання чи роботи у зоні посиленого радіологічного контролю - не менше 4 років станом на 01.01.1993, що під час розгляду справи суд визнав необґрунтованим, то таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, позовна вимога щодо зобов`язання орган пенсійного фонду призначити позивачеві пенсію зі зниженням пенсійного віку не може бути задоволеною, адже однією з умов для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є наявність не менше 21 років страхового стажу.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10 частини 2 статті 245 КАС України).

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.

З метою захисту порушених прав та інтересів позивача відповідача слід зобов`язати повторно розглянути його заяву про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, згідно із частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення, та докази, надані позивачем суд дійшов висновку, що позовну заяву належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Відтак, з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., а тому у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог на користь позивача слід стягнути 420,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 57 від 25.06.2020 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В задоволенні ревти вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м.Вінниця, 21100, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович