Справа № 200/49/21-а
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2021 р. Справа№200/49/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Галатіної О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, 84122) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначив, що з 13.08.2011 ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років. У період з 13.08.2011 року по 12.02.2020 рік ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугу років. Протягом тривалого часу територіальні органи Пенсійного фонду України своєчасно нараховували належні до виплати суми пенсійного забезпечення. Однак у подальшому пенсійні виплати були припинені. 23.11.2020 з метою з`ясування обставин, пов`язаних з припиненням виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, адвокат Куракін С.Ю. (в інтересах ОСОБА_1 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з адвокатським запитом. У відповідь на цей адвокатський запит листом № 0500-0302-8/22601 від 30.11.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомило, що на підставі рішення Комісії Покровської районної державної адміністрації Донецької області від 02.02.2018 виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена з березня 2018 року. Інформації про існування будь-яких розпоряджень Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати позивачу пенсії відповідач не надав. За таких обставин під час перебування ОСОБА_2 на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області його конституційні права були порушені. Вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з березня 2018 року є протиправними. У зв`язку з наведеним, звернувся до суду та просить:

- Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з березня 2018 року;

- Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років за період з березня 2018 року по 12 лютого 2020 року.

Відповідач на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого посилається на те, Позивач перебував на обліку в Головному управлінні, як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262 від 09 квітня 1992 року. Згідно з довідкою про взяття на облік ВПО, яка була видана управлінням соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області, Позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною третьою статті 52 Закону № 2262 встановлено, що виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія. З урахуванням викладеного, за вказаним місцем проживання Позивач отримував пенсію по лютий 2018 року включно. 05 лютого 2020 року Головним управлінням отримано лист «Главного управления Министерства юстиции Российской Федерации по Москве» від 16 грудня 2019 року № 77/05- 57046 щодо запиту інформації про припинення виплат Позивачу та направлення атестату про зняття з обліку Позивача. Для підтвердження факту звернення за пенсійними виплатами на території Російської Федерації Головному управлінню надано копію заяви Позивача про запит атестату про припинення виплат від 04 грудня 2019 року На виконання вимог угоди Головним управлінням листом № 0500-0302-10/2424 від 20 лютого 2020 року направлено до «Главного управления Министерства юстиции Российской Федерации по Москве» атестат про припинення пенсійних виплат на Позивача у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації. З урахуванням викладеного, пенсію з 01 березня 2018 року (з моменту зняття з обліку на території України) сплачує Російська Федерація. У Головного управління відсутні підстави для виплати пенсії з 01 березня 2018 року по 12 лютого 2020 року. В задоволені позову просив відмовити.

03 лютого 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-0302-8/22601 від 30.11.2020, копія якого додана до позовної заяви, та відзив на позовну заяву у цій справі, норми Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 не були покладені в основу оскаржуваних дій відповідача з припинення виплати пенсії ОСОБА_1 . У листі № 0500-0302-8/22601 від 30.11.2020 відповідач прямо зазначає, що припинення виплати пенсії ОСОБА_1 ґрунтується на рішенні Комісії Покровської районної державної адміністрації Донецької області від 02.02.2018 № 1639/04, однак копію зазначеного рішення відповідач не надав. За таких обставин посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на норми Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 є неприйнятним і не доводить правомірність оскаржуваних дій відповідача. Ба більше, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області вводить суд в оману, стверджуючи, що Відповідач зняв ОСОБА_1 з пенсійного обліку з 01.03.2018 року. Атестат про припинення ОСОБА_1 пенсійних виплат датовано 12.02.2020 року. Отже, у період з 01.03.2018 року по 12.02.2020 рік ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, хоча і не отримував пенсійні виплати з вини відповідача через протиправні дії останнього. Просив задовольнити позовні вимоги.

Щодо строків звернення з позовною заявою до суду.

частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дійсно, цим кодексом, зокрема частиною 2 статті 122 встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

В той час, частиною 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Суд враховує, що позивач, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що попередньо призначені йому суми пенсії, не отримані ним з вини відповідача, який призначає і виплачує пенсію, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату йому призначеної пенсії, тобто за минулий час. Та такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Тому суд вважає, що у даному випадку, позивач строків звернення до суду із позовом не пропустив, оскільки, на підставі вказаного вище закону, він має право захистити своє право на отримання виплати нарахованої йому пенсії, без обмеження будь-яким строком, що можливо, якщо позовні вимоги будуть задоволені.

Ухвалою суду від 11 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №200/1559/21-а за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 з 13.08.2011 року перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугою років, є тимчасово переміщеною особою, що сторонами не оспорюється.

23.11.2020 року адвокат Куракін С. Ю. (в інтересах ОСОБА_1 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з адвокатським запитом.

Відповідно до листа № 0500-0302-8/22601 від 30.11.2020 року, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомило, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні як отрмувач пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України від 04.04.1992 року № 2262-XII «Про загальне пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та даяких інших осіб» з 13.08.2011 року по 12.02.2020 року. На підставі рішення Комісії Покровської районної державної адміністрації Донецької області від 02.02.2018 року виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена з березня 2018 року.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 30.11.2020 року № 257/03-1-14, останній отримував пенсію за вислугу років з листопада 2014 року по лютий 2018 року включно.

05 лютого 2020 року, відповідно до штампу вхідної кориспонденції, Головним управлінням отримано лист «Главного управления Министерства юстиции Российской Федерации по Москве» від 16 грудня 2019 року № 77/05- 57046 щодо запиту інформації про припинення виплат Позивачу та направлення атестату про зняття з обліку ОСОБА_1 .

Відповідно до атестату про зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон від 12 лютого 2020 року № 213/03-2 - 05 зазначено, що пенсію ОСОБА_1 виплачено до 28 лютого 2020 року, по особовому рахунку № НОМЕР_2 виплату припинено.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність невиплати позивачеві пенсії за період з 01 березня 2018 року до 12 лютого 2020 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин другої та третьої статті 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод: основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-1V) виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду з таких підстав:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості:

2) у разі смерті пенсіонера:

3) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

4) в інших випадках, передбачених Законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених Законом.

Нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-1V. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-1V, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать йому.

Суд звертає увагу, що у преамбулі до Закону № 1058-1У зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відмін) від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню та означає нормативно-правовий акт. прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до Закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено Законами.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України та інші органи державної влади не наділені правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Постанова Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання позивачем пенсії. З огляду на пріоритетність положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосування норм постанов Кабінету Міністрів України у цьому випадку є безпідставними.

У постанові від 25.03.2020 у справі № 592/5928/17 Верховний Суд вкотре підтримав усталену судову практику про те. що інформація про перетин адміністративного кордону, відсутність за місцем проживання або скасування довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи не є підставою для припинення виплати пенсії.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 року у справі № 243/3505/16-ц дійшла висновку, що ненадання позивачем, який не с внутрішньо переміщеною особою, довідки про взятгя його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати позивачу пенсійних виплат.

Аналогічна правова позиція втілена в системній практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 03.09.2020 у справі № 360/4335/18. від 23.06.2020 у справі № 227/4106/17 та інших.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачає такої підстави для припинення пенсії/соціальних виплат, як відсутність за місцем фактичного проживання.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018, а також у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 243/4547/17 та від 27.03.2020 у справі № 185/4142/17(2-а/185/283/17).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що з огляду на правову, соціальну природу пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014. Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, що порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право па пенсію га її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

У постанові від 07.04.2020 року у справі № 549/93/17 Верховний Суд підтвердив, що припинення виплати пенсії без прийняття відповідного рішення є однією з підстав для визнання дій територіального органу Пенсійного фонду протиправними.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18. залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-1V виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Як зазначено вище, відповідно до листа № 0500-0302-8/22601 від 30.11.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зазначило, що відповідач припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з березня 2018 року на підставі рішення Комісії Покровської районної державної адміністрації Донецької області.

Однак згідно з частиною першою статті 49 Закону №1058-1V саме рішення територіального органу Пенсійного фонду (у формі розпорядження) має правові наслідки для позивача і безпосередньо спричиняє припинення виплати пенсії. З точки зору Закону № 1058-1V рішення комісії виконавчого комітету районної державної адміністрації таким впливом не наділено.

З огляду на те, що виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена безпосередньо внаслідок дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (навіть без оформлення відповідного розпорядження), суд приходить до висновку щодо можливості захисту своїх порушених прав саме шляхом визнання таких дій протиправними.

Можливість застосування такого способу захисту у разі, якщо територіальний орган Пенсійного фонду не виносив відповідне розпорядження або не повідомив про його винесення, підтвердив і Верховний Суд у зразковій справі № 805/402/18.

Крім того, за аналогічних обставин Верховний Суд у постанові від 07.04.2020 у справі № 549/93/17 розцінив припинення виплати пенсії без прийняття відповідного рішення як одну з підстав для визнання дій територіального органу Пенсійного фонду протиправними.

Разом з тим, у відзиві відповідача на позовну заяву, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області стверджує, що відповідач зняв ОСОБА_1 з пенсійного обліку з 01.03.2018 року.

Згідно до атестату про зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, що датований 12 лютого 2020 року № 213/03-2 - 05 зазначено, що пенсію ОСОБА_1 виплачено до 28 лютого 2020 року, по особовому рахунку № НОМЕР_2 виплату припинено.

Також, відповідно до листа № 0500-0302-8/22601 від 30.11.2020 року, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомило, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні як отрмувач пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України від 04.04.1992 року № 2262-XII «Про загальне пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та даяких інших осіб» з 13.08.2011 року по 12.02.2020 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження відповідача щодо знаття ОСОБА_1 з обліку з 01 березня 2018 року не відповідає дійсності.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи, що правомірність своїх дій відповідачем не доведена, суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та його задоволення.

Що стосується звернення рішення до негайного виконання, суд зазначає наступне.

Суд вважає за необхідне зазначити, що нормами статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, відсутні підстави для допуску негайного виконання рішення, оскільки суд не зазначає конкретні суми, а зобов`язує відповідача вчинити дії з поновлення нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, 84122) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 з березня 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, 84122) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_2 ) пенсію за вислугу років за період з 01 березня 2018 року по 12 лютого 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, 84122) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_2 ), судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О. Галатіна