Справа № 200/1914/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року справа №200/1914/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Компанієць І.Д.,

суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.,

представника відповідача Помалюк І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Донецькій області, ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року в справі №200/1914/20-а (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом Головного управління ДПС у Донецькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень -рішень, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач, Головне управління ДПС у Донецькій області, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (а.с.1-5 том 1), в якому просив стягнути податковий борг в розмірі 26 048,37 грн., а саме:

-податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 5669,8 грн;

-податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 18040,33 грн;

-податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 2338,24 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що за відповідачем-фізичною особою обліковується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової та нежитлової нерухомості у розмірі, який нарахований на підставі низки податкових повідомлень-рішень. Сума боргу, яку відповідач не сплатив, є узгодженою.

На адресу ОСОБА_1 була сформована та направлена податкова вимога форми «Ф» від 18.12.2018 № 419261-46.

На час звернення до суду з цим позовом, сума податкового боргу відповідачем не сплачена

Відповідач - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Головного управління ДПС у Донецькій області (а.с.80-86, 93-96 том 1), в якій просив визнати протиправними та скасувати:

податкове повідомлення - рішення № 5390-46 від 03.11.2017 р., податкове повідомлення - рішення № 5390-46 від 03.11.2017 р., податкове повідомлення - рішення № 5389-46 від 03.11.2017 р., податкове повідомлення - рішення № 5392-46 від 03.11.2017 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0581 від 06.04.2018 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0581 від 06.04.2018 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0582 від 06.04.2018 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0582 від 06.04.2018 р., податкове повідомлення - рішення № 0- 0582 від 21.01.2019 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0582 від 21.01.2019 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0582 від 21.01.2019 р., податкове повідомлення - рішення № 0-0582 від 21.01.2019 р.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності , було набуте позивачем до запровадження податку на нерухомість. Отже, норми закону не мають зворотньої дії у часі, а тому є протиправними податкові повідомлення-рішення відповідача та такими, що суперечать ст. 58 Конституції України.

Крім того, спірні податкові повідомлення - рішення прийняті на підставі рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 р. № 7/4-37, яким визначений порядок оподаткування нерухомого майна, та яке є протиправним, оскільки при прийняті радою рішення від 28.01.2016 року не додержано вимоги законодавства щодо обов`язкового оприлюднення рішення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року відмовлено як в задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Донецькій області до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, так і в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з судовим рішенням, сторони звернулися з апеляційними скаргами, в яких посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог на користь кожного, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги на користь кожного у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача Головного управління ДПС у Донецькій області.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неузгодженість суми податкового боргу на підставі відсутності доказів надіслання ОСОБА_1 податкової вимоги та податкових повідомлень-рішень. Між тим, відповідач не ініціював процедуру внесення змін до облікових даних платника податків, тому листування з платником податків повинно здійснюватися за адресою, зазначеною в облікових базах контролюючого органу, як і здійснював повідомлення податковий орган.

Крім того, законом встановлено обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган про зміну податкової адреси протягом місяця, коли така зміна відбулася.

Також кодексом адміністративного судочинства України не передбачено можливість прийняття рішення про одночасну відмову в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не дав належної оцінки протиправності рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року №7/4-37, яке прийнято з порушенням процедури - не набуло законної сили, оскільки не було офіційно оприлюднено. Також цим рішенням рада протиправно застосувала нові ставки податку у 2016 році в порушення приписів пп.4.1.9 п.4.1. ст.4 ПК України.

В судовому засіданні представник позивача Головного управління ДПС у Донецькій області підтримав доводи апеляційної скарги, заперечував проти задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Фізична особа - ОСОБА_1 є власником житлової та нежитлової нерухомості, та є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, за даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 (а.с. 34-36) зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна:

1) Будинок загальною площею 1841,7 кв.м., житлова площа 381,1 кв.м. частка власності 1/5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 25.12.2009 року, приватна власність;

2) Житловий будинок загальною площею 117,9 кв.м., житлова 68,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 14.06.2011 року, приватна власність;

3) Нежиле приміщення загальною площею 1908,7 кв.м., частка власності 1/5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 25.12.2009 року, приватна власність;

4) Квартира, загальною площею 30,4 кв.м., житлова 17,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 14.06.2011 року, приватна власність.

За даними податкового органу у картці платника податків ОСОБА_1 у графі «Адресні дані платника податків» зазначена адреса: АДРЕСА_4 (а.с.10 том 1)

03 листопада 2017 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області були сформовані та прийняті податкові повідомлення - рішення №№: 5390-46, 5391-46, 5389-46, 5392-46, якими визначено позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у розмірах: 529,1 грн., 136,48 грн., 1515,85 грн., 4826,40 грн. відповідно (т.1, а.с. 21).

Зазначені податкові повідомлення-рішення були направлені рекомендованим листом з повідомленням на адресу: АДРЕСА_4 , однак зазначене поштове відправлення було повернуто на адресу позивача з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання (т.1, а.с. 22).

06 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області були сформовані та прийняті податкові повідомлення - рішення №№: 0-0581, 0-0581, 0-0581, 0-0581 якими були визначені суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у розмірах: 1920,07 грн., 6107,84 грн., 614,58 грн., 158,47 грн. відповідно (т.1, а.с. 24).

Зазначені податкові повідомлення-рішення були направлені рекомендованим листом з повідомленням на адресу: АДРЕСА_2 , однак зазначене поштове відправлення було повернуто на адресу позивача з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання (т.1, а.с. 25).

21 січня 2019 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області були сформовані та прийняті податкові повідомлення-рішення №№:0-0582, 0-0582, 0-0582, 0-0582, якими були визначені суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у розмірах: 2233,88 грн., 7106,09 грн., 715,03 грн., 184,37 грн. відповідно (т.1, а.с. 28).

Зазначені податкові повідомлення-рішення були направлені рекомендованим листом з повідомленням на адресу: АДРЕСА_4, однак зазначене поштове відправлення було повернуто на адресу позивача з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання

Позивачем - податковим органом на адресу: АДРЕСА_4 , за якою за даними податкового органу було зареєстровано позивача ОСОБА_1 , була направлена податкова вимога форми «Ф» від 18.12.2018 № 419261-4 (а.с.11) Зазначене поштове відправлення було повернуто на адресу позивача з відміткою за закінченням строку зберігання.

Як вважає позивач Головне управління ДПС у Донецькій області, фізична особа ОСОБА_1 , має узгоджений податковий борг із сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, як власник об`єктів нежитлової та жилої нерухомості на загальну суму 26048, 37 грн.

За даними Департаменту адміністративних послуг відділу аналітичного забезпечення Маріупольської міської ради ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 23.07.2014 року (т.1, а.с. 46).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Головному управлінню ДПС у Донецькій області про стягнення податкового боргу, виходив з того, що контролюючим органом були надіслані податкові повідомлення-рішення, на підставі яких виник податковий борг, вимога про сплату податкового боргу не на податкову адресу платника податку ОСОБА_1 , що свідчить про неузгодженність податкового боргу, як наслідок, відсутність підстав для його стягнення з відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-34 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 року № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року № 6/15-1496; від 24.12.2013 року № 6/33-4003» затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції.

Пунктом 6.2 Додатку 1 Положення встановлено, що ставка податку для фізичних і юридичних осіб встановлюється: для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1,0 відсотка - розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року, (з подальшими змінами до рішення міської ради для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року.

Рішення Маріупольської міської ради від 03.03.2016 № 7/5-94 «Про внесення змін до Регламенту Маріупольської міської ради VII скликання» рада внесла наступні зміни до додатку 1 до рішення міської ради від 23.12.2015 №7/2-12: «1.3. Викласти пункт 43.2. статті 43 Регламенту у наступній редакції:

«П.43.2. Рішення міської ради нормативно-правового характеру та інші акти набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення на сайті ради, якщо міською радою не встановлено пізніший строк введення цих рішень у дію. Усі, без виключення, рішення міської ради опубліковуються на сайті ради не пізніше як за п`ять робочих днів після їх прийняття».

Рішенням Маріупольської міської ради зміни були внесені 23.12.2016 р. № 7/14-1054.

У відповідності до вищезазначеного рішення було вирішено внести наступні зміни до додатку № 1 до рішення:

1.4. Підпункт 6.2. пункту 6 «Ставки податку» було викладено у наступній редакції:

Ставки податку для фізичних і юридичних осіб встановлюються:

- для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

1.5. Підпункт 7.5. пункту 7 «Податковий період і період обчислення суми податку» було викладено у наступній редакції:

«Органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Рішення Маріупольської міської ради від 23.12.2016 року № 7/14-1054 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 року№ 6/46 - 5136 (із змінами від 28.01.2016 року № 7/4-37)» було оприлюднено у газеті «Приазовський робочий» № 152 від 28.12.2016 року (http://pr.ua/arhiv/date/2016-12-28).

06.07.2020 року ОСОБА_1 направлений запит на отримання публічної інформації до Маріупольської міської ради щодо отримання інформації про прийняття місцевою радою рішень про встановлення податку на нерухомість з 2016 року з зазначенням дат та номерів прийняття рішень місцевої ради.

У відповідь на запит отримано листа Департаменту з питань економіки Маріупольської міської ради від 09.07.2020 р. № 213-226-21.1, що 28.01.2016 року за № 7/4-37 було прийнято рішення ради, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, згідно додатка 1. Подальші зміни були внесені 23.12.2016 р. № 7/14-1054.

Крім того, надана копія розпорядження міського голови від 06.10.2017 року № 357Р «Про організаційні заходи щодо функціонування офіційного веб сайту Маріупольської міської ради».

Відповідно до розпорядження міського голови м. Маріуполя від 06.10.2017 р. № 357р. «Про організаційні заходи щодо функціонування офіційного веб -сайту Маріупольської міської ради» було затверджено порядок наповнення офіційного веб-сайту Маріупольської міської ради mаrіuроlrаdа.gov.ua/ та визначено офіційні Інтернет ресурси Маріупольської міської ради.

Відповідно до запиту ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про офіційні інтернет сайти ради з часу їх створення та по теперішній час - офіційний сайт діє за адресою mагіuроlгаdа.gov.ua на підставі розпорядження міського голови м. Маріуполя від 06.10.2017 р. № 357р. «Про організаційні заходи щодо функціонування офіційного веб сайту Маріупольської міської ради». Діючий сайт створено на підставі розпорядження міського голови м. Маріуполя від 10.10.2016 р. № 506 «Про створення робочої групи щодо проведення модернізації офіційного веб-сайту Маріупольської міської ради».

На сайті Маріупольської міської ради mаrіuроlrаdа.gov.ua зазначено, що цей сайт є офіційним сайтом міської ради. На цьому сайті розміщені рішення ради з 30.01.2007 року по теперішній час.

На архівній версії сайту розміщені рішення ради з 2007 року по 2011 рік.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання. Правомірність рішень органу місцевого самоврядування не є предметом оскарження в цій справі, а тому не має перевірятися в межах цієї справи.

Оцінка суду.

Стосовно позовних вимог Головного управління ДПС у Донецькій області до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України в органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

На підставі підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) (…).

Відповідно до пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними з підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

На підставі пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 57.3 статті 57 ПУ України у разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно з пунктом 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

На підставі підпункту 14.1.175 статті 14 ПК України сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом є податковим боргом.

Згідно пункту 58.2 статті 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг .

Відповідно до пункту 58.3. статті 58 Податкового кодексу Україниу разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Отже, податкове повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо їх вручено:

-особисто фізичній особі;

-представнику фізичної особи;

-надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення;

-у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу (електронна форма).

Між тим, податкові повідомлення - рішення від 03.11.2017 року №№: 5390-46, 5391-46, 5389-46, 5392-46 були направлені Головним управлінням ДФС в Донецькій області на адресу АДРЕСА_4, податкові повідомлення - рішення від 21.09.2019 року №№: 0-0582, 0-0582, 0-0582, 0-0582 - на адресу АДРЕСА_4.

Податкові повідомлення- рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 06 квітня 2018 року №№:0-0581, 0-0581, 0-0581, 0-0581 - направлені на адресу АДРЕСА_2.

Податкова вимога форми «Ф» від 18.12.2018 № 419261-4 направлена на адресу АДРЕСА_2.

Як визначено підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

З огляду на викладене судом податкові повідомлення - рішення від 03.11.2017 року, від 21.09.2019 року, а також податкова вимога від 06.04.2018 року були направлені на адресу ОСОБА_1 , за якою він не має об`єктів нерухомого майна.

При цьому доказів реєстрації місця ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_2 відповідачем не надано.

Також суд звертає увагу, що податкові повідомлення-рішення 06 квітня 2018 року були направлені на адресу по АДРЕСА_2 , тоді, як правильна назва адреси - АДРЕСА_2 .

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 до 23.07.2014 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 23.07.2014 року - АДРЕСА_3 .

Згідно пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Податковою адресою (адресні дані платника податків) відповідача ОСОБА_1 , за даними податкового органу, визначена АДРЕСА_2 .

З огляду на те, що ОСОБА_1 з липня 2014 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , суд вважає, що контролюючим органом не надано доказів, що адреса по АДРЕСА_2 визначена у встановленому законом порядку відповідачем ОСОБА_1 , як податкова.

Посилання контролюючого органу, що податкова адреса ОСОБА_1 визначена на підставі даних облікових базах, судом не приймається внаслідок відсутності доказів такого посилання. Це посилання спростовується довідкою департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, якою визначено місце реєстрації ОСОБА_1 ще з 2014 року по АДРЕСА_3

Отже, оскільки стягненню підлягає тільки узгоджений податковий борг, а відповідачем не надано доказів, що податкові повідомлення-рішення, податкова вимога були направлені на належну податкову адресу платника податків (місце реєстрації відповідача ОСОБА_1 ), тому сума податкового боргу не може вважатися узгодженою, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог податкового органу, про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у сумі 26048,37 грн.

Є неприйнятними доводи апелянта-податкового органу про неможливість прийняття рішення про одночасну відмову в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, оскільки ці доводи спростовуються приписами кодексу адміністративного судочинства України, який не ставить підстави для задоволення (відмови в задоволенні) позовних вимог у залежність від подання первісного та зустрічного позовів.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції Українив органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким статтю 266 Податкового кодексу України щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, викладено в новій редакції.

У відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються в залежності від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об`єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до цього підпункту.

Відповідно до статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно зі статтею 10 Кодексу до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок, а до місцевих зборів: збір за місця для паркування транспортних засобів і туристичний збір.

Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Підпунктом 12.1.2 пункту 12.1. статті 12 Податкового кодексу України визначено, що Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Як передбачено пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень підпункту 12.3.3. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Згідно з підпунктом 12.3.4. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Пункт 12.5. статті 12 Податкового кодексу України встановлює, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Як свідчать матеріали справи рішенням Рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-34 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 року № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року № 6/15-1496; від 24.12.2013 року № 6/33-4003» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, пунктом 6.2 Додатку 1 якого встановлено ставки податку для фізичних і юридичних осіб, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року.

Вказаним рішенням було вирішено питання встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в частині ставки і пільги.

В подальшому, згідно з пунктом 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ (далі - Закон №909-VІІІ), який набув чинності з 01 січня 2016 року, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2016 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Пунктом 4 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20 грудня 2016 року № 1791-VIII (далі Закон №1791-VIII) внесені зміни до Податкового кодексу України, зокрема, у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 слова "три відсотки" замінити цифрами та словом "1,5 відсотка".

Крім того, пунктом 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону №1791-VIII встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Між тим, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у складі палати за результатами розгляду справи №825/1496/17 (№К/9901/1259/17) ухвалив постанову від 15.05.2019, в якій викладено правові висновки про те, що застосовуючи при прийнятті актів індивідуальної дії чинне рішення органу місцевого самоврядування (з урахуванням змін), яке в свою чергу прийняте на виконання положень Закону України від 24.12.2015 №909-VІІІ, норми якого були чинними, не визнані неконституційними, та які рекомендували з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, податковий орган є таким, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід звернути увагу на те, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування.

Контролюючий орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Оскільки місцевою радою прийнято рішення на виконання норм Закону №909-VІІІ (оскарження яких на предмет правомірності, законності не здійснене), без участі контролюючого органу в процесі внесення змін до об`єкту оподаткування, враховуючи чинність нормативно - правових актів на час прийняття податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

В межах спірних правовідносин прийняте Маріупольською міською радою рішення від 28 січня 2016 року є нормативно-правовим актом, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу. Дане рішення не скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковим як для позивача, так і для відповідача у справі.

Позивачем в якості підстави для задоволення позовних вимог у позов доводиться порушення податковим органом положень підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України - принципу стабільності податкового законодавства. Однак цей принцип скерований (орієнтований на) органам законодавчої влади, а у випадку передбаченому пунктом 4.4 статті 4 Кодексу - органам місцевого самоврядування, з метою дотримання певного порядку внесення змін до будь-яких елементів податків.

Згідно з загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч пункту 4.1.9 Податкового кодексу України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Норма підпункту 4.1.9 Кодексу встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) слід зазначити, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Пунктом 21 рішення ЄСПЛ у справі Федоренка проти України від 30 червня 2006 року зазначено, що, відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може виступати у формі не тільки майна, а й "виправданих очікувань" від ефективного використання права власності. У рішенні ЄСПЛ у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства від 24 червня 2003 року майном, у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції (встановлює право особи на мирне володіння своїм майном), вважається, зокрема, "законне і обґрунтоване очікування набути майно або майнове право"

Таким чином, наявність згаданої вище норми Податкового кодексу України породжує у платників податків обґрунтовані "законні очікування" щодо майна (податку), який підлягає (або не підлягає) сплаті в наступному податковому періоді, за умови збереження або відчуження власного майна. Виходячи з цього, хоча й платник податків не має права на позов про скасування законодавчих змін, однак може скористатись можливістю захистити на його думку порушене право та інтереси з огляду на доведеність чи реальність такого порушення в іншій спосіб, зокрема, пред`явленням позову про відшкодування шкоди.

У даному ж випадку, суд зазначає, що позивач не скористався правом звернення до суду з позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яким в тому числі керувався відповідач приймаючи податкові повідомлення-рішення.

ЄСПЛ у справі 41/74 Yvonne Van Duyn vs Home Office зазначає, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи можуть покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть коли вони закріплені в нормативному акті, який взагалі не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, котрий полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для уникнення відповідальності. Якщо держава затвердила певну правову концепцію, якою в описаному випадку є стабільність податкового законодавства, то вона чинить протиправно, коли відступає від заявленої поведінки або політики, оскільки погодження такої політики (поведінки) дало підстави для виникнення обґрунтованих очікувань в осіб щодо її дотримання державою чи органом публічної влади.

Отже хоча держава, володіючи податковим суверенітетом, має право встановлювати норми, змінювати і скасовувати раніше встановлені нею норми поведінки, проте у неї відсутні гарантії чи імунітет від вимог щодо відшкодування шкоди (якщо заподіяння таких буде доведене) платникам податків, які виникли у зв`язку з порушенням їхніх законних очікувань через такі дії чи рішення органів державної влади.

За вказаних обставин у даній справі можливо й порушено вказаний принцип, однак це само по собі не може бути підставою для визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень (контролюючого органу) та для скасування податкових повідомлень-рішень, при винесенні яких відповідачем дотримано приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи даний спір слід зазначити й про принцип диспозитивності, встановлений частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства, який полягає у тому, що суд повинен вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).

Отже, суд зв`язаний предметом і розміром заявлених вимог, а враховуючи те, що позивач позовом ставить під сумнів правомірність податкових повідомлень-рішень з огляду на порушення принципу стабільності, при цьому не ставить питання про скасування нормативно-правового акту, а також не визначає належний суб`єктивний склад відповідачів, суд позбавлений можливості відновити порушене право позивача (якщо це буде доведено) в межах цієї конкретної справи.

Оскільки предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання; правомірність рішення органу місцевого самоврядування не є предметом оскарження, а тому не має перевірятися в межах цієї справи, а в матеріалах справи відсутні докази визнання протиправним та нечинним рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016р. №7/4-37.

Зазначене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про скасування податкових повідомленіь-рішень.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення в цій частині є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Донецькій області, ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року в справі №200/1914/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року в справі №200/1914/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 01 березня 2021 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 01 березня 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко