Справа № 160/14320/20
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіТурлакової Н.В.
за участі секретаря судового засіданняЛукомського А.О.
позивача представника позивача представника відповідача Щербини О.А. Хомина В.С. Онасенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дніпровської митниці Держмитслужби в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати Наказ № 788-о від 21 жовтня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України;
- стягнути з Дніпровської митниці Державної митної служби]України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 жовтня 2020 року по дату поновлення на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України;
- допустити негайне виконання рішення суду з частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України та виплати заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржений наказ № 788-о від 21 жовтня 2020 року про звільнення позивача є протиправним, таким, що винесений з порушенням чинного законодавства, без врахування заяви про відкликання заяви про звільнення, що в свою чергу є підставою для його скасування. Так позивач зазначила, що нею дійсно було написано заяву про звільнення, однак вона була написана під тиском, за вказівкою керівництва Дніпровської митниці. Крім того, позивач зазначає, що її звільнення відбулось під час перебування на лікарняному. В той же час, позивач стверджує, що 21.10.2020р. вона звернулася до відділу кадрів Дніпровської митниці із заявою про відкликання (визнання недійсною) заяви про звільнення з посади, проте у відділі кадрів відмовили у її прийнятті, у зв`язку з чим, 22.10.2020р. позивач передала вказану заяву своєму безпосередньому керівнику ОСОБА_2 , що є безумовною підставою для недопущення звільнення. Таким чином відповідач знав про відкликання заяви про звільнення, однак, всупереч відомій йому інформації звільнив позивача, чим порушив право позивача на працю, встановлене Конституцією України.
Відповідачем подано до суду відзив на позов в якому зазначено, що з 19.10.2020 відбулись зміни в структурі та штатному розписі Дніпровської митниці Держмитслужби, у зв`язку з чим, особовий склад зазначених підрозділів попереджено про скорочення посад, які вони обіймали, та керуючись частиною 3 статті 49 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення посадовим особам митниці запропоновано рівнозначні посади в Дніпровській митниці Держмитслужби. Під час співбесіди позивач не погодилась на запропоновану рівнозначну посаду - заступника начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Спеціалізований» та висловила бажання про звільнення за угодою сторін з 22 жовтня 2020 року. Відповідно до оскаржуваного наказу Дніпровської митниці Держмитслужби від 21.10.2020 № 788-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено 22.10.2020 із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України - за угодою сторін. У відзиві на позов від 07.12.2020р. відповідач стверджує, що позивач не зверталась до в.о. начальника митниці ОСОБА_3 із волевиявленням про анулювання попередньої домовленості про звільнення її за угодою сторін. Разом з тим, відповідач зазначає, що працівник (в тому числі і державний службовець) має право на відкликання заяви про звільнення, але тоді, коли звільнення відбувається за його ініціативою, анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, проте така згода зі сторони митного органу (роботодавця) була відсутня. Крім того, відповідач зазначає, що інформація від ОСОБА_1 про перебування її з 21.10.2020 у стані тимчасової непрацездатності до митниці не надходила, при цьому, звільнення працівника за домовленістю сторін у період тимчасової втрати працездатності дозволяється трудовим законодавством.
Ухвалою суду від 09.11.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного від 16.12.2020р. з метою всебічного і повного з`ясування обставин справи, з огляду на предмет спору у вказаній справі, визнано обов`язковою участь у судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 .
У судовому засіданні 13.01.2021р. усними ухвалами суду були задоволені клопотання позивача про виклик свідка начальника Митного поста «Лівобережний» Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_2 , та клопотання відповідача про виклик свідків заступника начальника Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_3 , начальника управління кадрової роботи Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_5., начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_4 .
Усною ухвалою суду від 08.02.2021р. також задоволено клопотання відповідача про виклик свідка в.о. начальника відділу власної безпеки Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_6
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.
Заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що з серпня 2010р. ОСОБА_1 працювала на різних посадах в Дніпровській (Дніпропетровській) митниці та 02 вересня 2020 року на підставі наказу № 649-0 Дніпровської митниці Держаної митної служби України була переведена та призначена на посаду заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Держаної митної служби України.
Відповідно до наказу Державної митної служби України від 25.09.2020 № 408 ліквідовано митний пост «Дніпро-лівобережний» та митний пост «Слобожанський», як структурні підрозділи Дніпровської митниці Держмитслужби та створено митний пост «Дніпро», як структурний підрозділ Дніпровської митниці Держмитслужби.
На виконання цього наказу митницею направлено на затвердження Структуру Дніпровської митниці Держмитслужби на 2020 рік та Штатний розпис Дніпровської митниці Держмитслужби на 2020 рік.
В.о. Голови Державної митної служби України 28.09.2020 затверджено Структуру Дніпровську митниці Держмитслужби на 2020 рік та 13.10.2020 Штатний розпис Дніпровської митниці Держмитслужби на 2020 рік, які введені в дію наказом Дніпровської митниці Держмитслужби від 19.10.2020 №315.
У зв`язку із вищевикладеним, особовий склад зазначених підрозділів попереджено про скорочення посад, які вони обіймали, та керуючись частиною 3 статті 49 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення посадовим особам митниці запропоновано рівнозначні посади в Дніпровській митниці Держмитслужби.
21.10.2020р. засобами телефонного зв`язку позивачку викликано до в.о. начальника Дніпровської митниці ОСОБА_3 , де запропоновано посаду - заступника начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Спеціалізований», на яку остання не погодилась.
В присутності в.о. начальника Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_3., начальника управління кадрової роботи Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_5., начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Дніпровської митниці Держмитслужби ОСОБА_4, ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за угодою сторін з 22 жовтня 2020 року, згідно заяви від 21.10.2020р. копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.33).
Проте згідно пояснень ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні, під час співбесіди з в.о. начальника Дніпровської митниці, при написанні заяви про звільнення, волевиявлення її не було вільним, а викликано емоційним впливом та хворобливим станом здоров`я. В той же день 21.10.2020р. на ім`я в.о. начальника Дніпровської митниці Держмитслужби, вона написала заяву про відкликання вищевказаної заяви, в якій позивач просить вважати її заяву недійсною у зв`язку з тим, що вона знаходиться на лікарняному. Проте вказану заяву приймати у останньої відмовились як в управлінні кадрової роботи так і в канцелярії.
Наказом Дніпровської митниці Держмитслужби від 21.10.2020 № 788-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано звільнити 22.10.2020 ОСОБА_1 , заступника начальника митного поста «Дніпро-лівобережний» Дніпровської митниці Держмитслужби, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України - за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 від 21.10.2020, акт про передачу майна.
Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 21.10.2020р. на ім`я в.о. начальника Дніпровської митниці Держмитслужби, в якій позивач просить вважати її заяву недійсною у зв`язку з тим, що вона знаходиться на лікарняному.
Згідно копії Листка непрацездатності серії АДЮ №352126 виданого 21.10.2020р., який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 21.10.2020р. по 31.10.2020р. включно.
У судовому засіданні 27.01.2021р. в якості свідка був допитаний ОСОБА_2 , який пояснив, що працює начальником Митного поста «Лівобережний», тобто безпосереднім керівником ОСОБА_1 , яка була його підлеглою. Вранці 21.10.2020р. остання повідомила, що захворіла, та їде до лікаря. Пізніше повідомила, що була викликана до в.о. начальника митниці де їй було запропоновано рівнозначну посаду, у зв`язку із зміною в структурі та штатному розписі Дніпровської митниці Держмитслужби, проте від вказаної посади вона відмовилася, та під впливом емоційної розмови написала заяву про звільнення, яку відкликає, про що також написала відповідну заяву, яку намагалась подати. Наступного дня 22.10.2020р. за проханням ОСОБА_1 , у зв`язку з її хворобою, заяву про відкликання заяви про звільнення намагався передати до кадрової служби, та залишив у секретаря начальника Дніпровської митниці.
У судовому засіданні 08.02.2021р. ОСОБА_2 був повторно допитаний в якості свідка, для встановлення обставин справи. Додатково пояснив, що заяву ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення від 21.10.2020р., яка наявна в матеріалах справи, він 22.10.2020р. особисто отримав від позивачки, оскільки з її слів, заяву не прийняли у відділі кадрів. Вказану заяву він намагався передати начальнику управління кадрової роботи Дніпровської митниці Держмитслужби, де її також не прийняли, після чого залишив її у секретаря Начальника митниці.
У судовому засіданні 27.01.2021р. в якості свідка був допитаний ОСОБА_3 , який пояснив, що на теперішній час займає посаду заступника начальника Дніпровської митниці Держмитслужби, з 25.08.2020 по 23.10.2020 під час виконання обов`язків начальника Дніпровської митниці Держмитслужби здійснював координацію, спрямування та контроль роботи митних постів, зокрема митного поста «Дніпро-Лівобережний» та митного поста «Слобожанський», здійснював загальне керівництво роботою митниці в цілому. 21.10.2020р. під час співбесіди з ОСОБА_1 в присутності начальника управління кадрової роботи ОСОБА_5 та начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції ОСОБА_4, позивач не погодилась на запропоновану рівнозначну посаду - заступника начальника відділу митного оформлення №1, з причин віддаленості. Висловила бажання написати заяву про звільнення за угодою сторін із зазначенням дати звільнення наступного дня, а саме 22.10.2020. Сторони дійшли взаємної згоди про звільнення позивача з посади із зазначенням конкретної дати, а саме - 22 жовтня 2020 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. Жодних дій про анулювання цієї домовленості з боку ОСОБА_1 не було. Також остання не інформувала мене особисто під час спілкування про перебування на лікарняному.
Вказані пояснення свідка ОСОБА_3 також наявні в письмовій формі в матеріалах справи. (а.с. 77-81).
У судовому засіданні 27.01.2021р. в якості свідка була допитана ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона працює в Дніпровській митниці Держмитслужби на посаді начальника управління кадрової роботи, надала пояснення аналогічні поясненням свідка ОСОБА_3 щодо подій, які відбувалися в кабінеті останнього щодо написання ОСОБА_1 заяви про звільнення за згодою сторін. Окрім іншого зазначила, що 22.10.2020р. заяву ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення від 21.10.2020р. надану ОСОБА_2 дійсно відділом кадрів було не прийнято, оскільки така заява повинна надаватися ОСОБА_1 безпосередньо до керівництва Дніпровської митниці, що й було запропоновано. Також зазначила, що позивач не повідомляла відділ кадрів Митниці про перебування її на лікарняному з 21.10.2020р., листок непрацездатності не надавався, така інформація стала відома після отримання позовної заяви по даній справі.
Вказані пояснення свідка ОСОБА_5 також наявні в письмовій формі в матеріалах справи. (а.с. 117-119).
У судовому засіданні 27.01.2021р. в якості свідка був допитаний ОСОБА_4 , який пояснив, що він працює в Дніпропетровській митниці на посаді начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції, надав пояснення щодо подій, які відбувалися в кабінеті останнього 21.10.20р. щодо написання ОСОБА_1 заяви на звільнення. Так в.о. начальника митниці їй було запропоновано іншу посаду, яка на її думку не є рівнозначною, від якої вона відмовилася, та під впливом емоцій написала заяву про звільнення.
У судовому засіданні 08.02.2021р. в якості свідка був допитаний ОСОБА_6 , який пояснив, що він працює в Дніпропетровській митниці та 21.10.2020р. спілкувався з ОСОБА_1 , яка повідомила, що в.о. начальника митниці їй було запропоновано іншу посаду, яка на її думку не є рівнозначною, від якої вона відмовилася, та під впливом емоцій написала заяву про звільнення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями частини першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, якщо інше не передбачено цим законом (ч. 2 ст. 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII , підлягають застосуванню й положення КЗпП України.
Наведене узгоджується із правовими висновками сформульованими у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.
Частина 3 статті 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно п.3 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Статтею 86 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Згідно ч.1 ст.89 Закону України «Про державну службу», державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Згідно з пунктом першим частиною першою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.
Таким чином, суд наголошує, що однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.
Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.
При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.
У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.
Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі N 825/3587/15-а).
Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.
Так, у випадку, якщо працівник не бажає наводити мотиви свого звільнення або бажає звільнитися без додержання строку, передбаченого ст.38 КЗпП України, за відсутності для цього поважних причин, його звільнення відбувається за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за умови, що сторони домовилися про цю підставу.
З урахуванням викладеного, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.
При прийняті рішення судом враховано, що згідно постанови Верховного Суду від 27.05.2020р. по справі № 404/6236/19 зазначено, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати : чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Суд також наголошує, що у справах, в яких оскаржується незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Щодо доводів позивача з посиланням на написання нею заяви під тиском, суд зазначає наступне.
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
Отже, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору.
Посилаючись на те, що заява про звільнення за угодою сторін була нею написана під тиском відповідача, позивач не навів переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї.
Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спонукання позивача до написання заяви про звільнення за угодою сторін від 21.10.2020, зокрема, здійснення тиску керівництвом Дніпровської митниці. До правоохоронних органів з цього приводу позивачка також не зверталась.
Законом № 889-VIIІ передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва.
Отже, доводи позивача з приводу написання ним заяви про звільнення від тиском не підтверджуються належними і допустимими у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами.
Також, суд не бере до уваги доводи позивача про її звільнення у період тимчасової непрацездатності, оскільки звільнення працівника за згодою сторін у період тимчасової втрати працездатності дозволяється трудовим законодавством.
У Постанові ВС від 02.09.19 (КЦС) у справі № 401/30/17-ц та Постанові ВС від 22.11.19 (КАС) у справі №813/740/17 суд зазначив, що доводи позивачів на те, що їх звільнили у період тимчасової непрацездатності, є «безпідставними», адже в даному разі мало місце звільнення за угодою сторін, тому таке звільнення є цілком правомірним. Суд вважає, що такі висновки мають бути застосовані до спірних правовідносин відповідно до ч. 5 ст.242 КАС України.
Проте приймаючи рішення по суті спору суд враховує ч.1 ст.6 КАС України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно зі ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України.
Судом встановлено, що під час співбесіди 21.10.2020р. позивач не погодилась на запропоновану рівнозначну посаду - заступника начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Спеціалізований» та власноручно написала заяву про звільнення позивача з посади 22 жовтня 2020 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.33).
Так згідно пояснень ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні, під час співбесіди з в.о. начальника Дніпровської митниці, при написанні заяви 21.10.2020р. про звільнення, волевиявлення її не було вільним, а викликано емоційним впливом та хворобливим станом здоров`я.
Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 21.10.2020р. на ім`я в.о. начальника Дніпровської митниці Держмитсулжуби, в якій позивач просить вважати її заяву не дійсною у зв`язку з тим, що вона знаходиться на лікарняному.
Суд зазначає, що позивачка в той же день 21.10.2020р. написала заяву про відкликання вищевказаної заяви про звільнення, в якій остання просить вважати її заяву недійсною у зв`язку з тим, що вона знаходиться на лікарняному, вказане знайшло своє підтвердження під час судового розгляду, що в свою чергу вказує на відсутність дійсного волевиявлення працівника на припинення трудового договору до видачі наказу про звільнення, та її намір реалізувати своє право на залишення на роботі, шляхом анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, таким чином звільнення позивачки не відповідало її дійсному волевиявленню.
Відсутність у позивача дійсного бажання звільнятись з митних органів вона також підтвердила в судовому засіданні.
Проте відповідно до наказу Дніпровської митниці Держмитслужби від 21.10.2020 № 788-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 звільнено 22.10.2020 із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України - за угодою сторін.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що вказана заява від 21.10.2020р. фактично за змістом є заявою про відкликання заяви про звільнення позивача за угодою сторін, в якій позивач висловлює свою незгоду із звільненням та бажанням продовжувати працювати.
Суд звертає увагу, що допитані в судовому засіданні в якості свідків: начальник Митного поста «Лівобережний» ОСОБА_2 (безпосередній керівник ОСОБА_1 ), начальник управління кадрової роботи Дніпропетровської митниці ОСОБА_5 , підтвердили наявність заяви ОСОБА_1 від 21.10.2020р. про відкликання заяви про звільнення та намагання останньої подати таку заяву до управління кадрової роботи, в тому числі через безпосереднього керівника ОСОБА_2 , у зв`язку з її хворобою 22.10.2020р. Проте останньому також відмовили в її прийнятті, у зв`язку з чим вказана заява була подана через безпосереднього керівника ОСОБА_2 секретарю керівника Дніпровської митниці Держмитслужби.
Таким чином, позивачем подано заяву про те, що заяву про звільнення 21.10.2020 року вона просила визнати недійсною, тобто просила вважати трудовий договір дійсним та нерозірваним, що свідчить про відсутність у працівника дійсного волевиявлення та потребує належного реагування з боку працедавця.
Зазначена заява подана через безпосереднього керівника ОСОБА_2 - секретарю керівника Дніпровської митниці, що відповідачем не заперечується, однак зазначена заява позивача залишена без належного реагування з боку посадових осіб відповідача.
Окремо слід зазначити, що закон не встановлює обов`язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.
При цьому, у разі відсутності у нормативно-правових актах закріпленої форми заяви про відкликання заяви про звільнення та наявне бажання про подальше проходження служби в митних органах, а також законодавчо відсутній порядок звернення із вказаною заявою особисто позивачем до керівника митного органу, позивач мав повне право викласти таке бажання у довільній формі, оскільки основною метою подання такої заяви було відкликання заяви про звільнення, а інші формальності щодо складання такої заяви покладаються на роботодавця. Адже форма, відповідно до вимог поваги до прав людини та принципу сприяння, не має підміняти зміст, зокрема, в ситуації, коли під час прийому документа його можна привести у відповідність до формальних вимог Закону.
Крім того, своєчасне звернення позивача із даним позовом до суду, також підтверджує її бажання продовжити службу в Дніпровській митниці Держмитслужби.
Приймаючи рішення про звільнення позивача, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Таким чином, з урахуванням сукупності встановлених обставин, суд дійшов висновку, що як станом як на момент написання заяви про звільнення за угодою сторін, (з врахуванням хвороби, що підтверджено лікарняним), так і станом на час винесення оскаржуваного наказу про звільнення, було відсутнє дійсне волевиявлення працівника на припинення трудового договору, крім того позивачка заявляла про необхідність анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, що відповідачем не було враховано, а відповідно Наказ № 788-о від 21 жовтня 2020 року Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України, суд зазначає наступне.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду, як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст.235 та статті 240-1 КЗпП України, тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняній до займаної посаді.
Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої).
Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що відповідач звільнив позивача з порушенням порядку, установленого законом, а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов`язаний поновити його на попередній посаді.
Відтак, виходячи з встановлених обставин, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.06.2020 року по справі №804/4143/16, суд робить висновок, що позивач має бути поновлений судом на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Державної митної служби України.
Згідно з частиною 2статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, суд вважає за необхідне також задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з Дніпровської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 жовтня 2020 року по дату поновлення, тобто в даному випадку по день прийняття рішення по даній справі - 08.02.2021р.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.
Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати Наказ Дніпровської митниці Держмитслужби №788-о від 21 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Держмитслужби.
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Ліеобережний» Дніпровської митниці Держмитслужби з 23.10.2020р.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Дніпро-Лівобережний» Дніпровської митниці Держмитслужби та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова