Справа № 360/4177/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року справа №360/4177/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю представника відповідача Ноздрьова С.В., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Луганської обласної прокуратури на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року (у повному обсязі складено 23 листопада 2020 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4177/20 (головуючий І інстанції суддя Басова Н.М.) за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним дії бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) 28.10.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до Луганської обласної прокуратури, в якій просив: визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача з надання йому завідомо недостовірної інформації, та ненадання вичерпної та достовірної інформації за його запитом від 20.10.2020 року; зобов`язати відповідача надати йому вичерпну та достовірну інформацію за змістом його запиту від 20.10.2020 року; стягнути на його користь з Державного бюджету України моральну шкоду у сумі 10000 грн., спричинену наданням відповідачем завідомо недостовірної інформації, та ненадання вичерпної та достовірної інформації за його запитом від 20.10.2020 року; постановити окрему ухвалу відносно посадових осіб відповідача, які внесли в офіційне листування завідомо недостовірні дані та послалися на не передбачені законом обставини справи, та направити таку ухвалу до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (а.с. 1-3).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 360/4177/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Луганської обласної прокуратури щодо ненадання у повному обсязі запитуваної інформації ОСОБА_1 у запиті про надання публічної інформації від 20 жовтня 2020 року стосовно всіх окремих матеріалів проваджень, які були виділені 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013, та ненадання витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо цих виділених проваджень.

Зобов`язано Луганську обласну прокуратуру (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд.27, ) надати у повному обсязі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) інформацію та витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які запитувались у запиті про надання публічної інформації від 20 жовтня 2020 року, стосовно всіх окремих матеріалів проваджень, які були виділені 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду допущено до негайного виконання.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Луганської обласної прокуратури (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд.27, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 50 коп. (а.с. 34-40).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.

Позивач в своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди, позов задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд у рішенні безпідставно не взяв до уваги його доводи щодо відшкодування моральної шкоди як доказ її спричинення, не надав правову оцінку фактичній відсутності спростувань відповідачем цього факту, та безпідставно відмовив йому у компенсації моральної шкоди за рахунок держави (а.с. 45).

Відповідач в своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачу у відповіді на п. 2 запиту про надання публічної інформації від 20.10.2020 року правомірно вказано на те, що надати витяг у кримінальному провадженні № 0000129 від 27.05.2014 року, у якому на момент отримання запиту містилася актуальна інформація за запитуваним ОСОБА_1 кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, неможливо, оскільки кримінальне провадження № 0000129 спрямовано до суду. Прокурори, які вносили відомості до ЄРДР та направляли обвинувальний акт до суду, звільнені з органів прокуратури, а документи та матеріали зазначеного кримінального провадження залишились у місті Луганськ, яке захоплене незаконними збройними формуваннями.

Вважає, що обласною прокуратурою на запит ОСОБА_1 від 20.10.2020 було надано повну та вичерпну інформацію, яка міститься в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, надано відповідь на кожне поставлене питання (а.с. 53-60).

Позивач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив витребувати у Офісу Генерального прокурора витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000129; апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення; покласти судові витрати на відповідача; справу розглянути без його участі.

Відповідачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив відмовити у її задоволенні, та заперечення на відзив позивача.

Також позивачем було подано клопотання, в якому просив клопотання щодо витребування у Офісу Генерального прокурора витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000129 залишити без розгляду. Постановити окрему ухвалу відносно посадових осіб Луганської обласної прокуратури, які в офіційному листуванні послалися на не передбачені законом і фактичним обставинам справи підстави відмови у наданні відповіді, та направити таку ухвалу до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача.

Позивач до судового засідання не прибув, повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

20.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Луганської обласної прокуратури з запитом про надання публічної інформації, в якому просив:

1.Надати йому вичерпну і достовірну інформацію з таких питань:

- у яке кримінальне провадження (номер, дата) були 28.05.2014 виділені з кримінального провадження № 0000309 матеріали досудового розслідування за ч. 3. ст. 15, ч. 4. ст. 190; ч. 2 ст. 205; ч. 3. ст. 27, ч. 1. ст. 205 КК України;

- чи повідомлялось про підозру ОСОБА_1 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Свердловськ Луганської області, за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2. ст. 205; ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України;

- якщо повідомлялось, то коли і за якими статтями КК України, і у якому кримінальному провадженні (номер, дата) містяться ці відомості, та яке процесуальне рішення щодо ОСОБА_1 було прийняте згідно з вимогами ст. 283 КПК України;

- якщо не повідомлялось, то до якого кримінального провадження (номер, дата), на виконання ухвали слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 8.09.2020 у справі № 428/6894/20 (з урахуванням роз`яснення, викладеного в ухвалі від 25.09.2020), були внесені відомості про обвинувачення ОСОБА_1 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Свердловськ Луганської області, за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2. ст. 205; ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України;

2. Надати йому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у яке 28.05.2014 були виділені з кримінального провадження № 0000309 матеріали досудового розслідування за ч. 3 ст. 15, ч. 4. ст. 190; ч. 2 ст. 205; ч.3. ст.27, ч.1 ст. 205 КК України, виготовлений у форматі текстового файла, або фотокопії роздруківки, з достатньою для вільного сприйняття якістю (а.с. 6).

26.10.2020 Луганська обласна прокуратура надала відповідь на запит позивача за № 27-242 вих-20, у якій повідомлено, що за даними ДРДР з кримінального провадження № 0000309 в окреме провадження 28.05.2014 виділено кримінальне провадження № 0000131 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. Означене провадження 28.05.2014 об`єднано з кримінальним провадженням № 0000129, яке 30.05.2014 направлено до Ленінського районного суду міста Луганська для розгляду по суті. Кримінальні провадження за ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 205 КК України з кримінального провадження № 0000309 не виділялись. Згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України, не повідомлялось. Інформовано, що на виконання ухвали слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.09.2020 обласною прокуратурою внесено відомості щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України, у кримінальному провадженні № 0000309 від 18.11.2013. Водночас відомості щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 205 КК України, до ЄРДР не вносились, оскільки відповідні кримінальні провадження виділені з кримінального провадження № 0000309 та у подальшому спрямовані до суду. На теперішній час технічна можливість надати витягу кримінальному провадженні № 0000129 відсутня, оскільки прокурори, які вносили відомості до ЄРДР та направляли обвинувальний акт до суду, звільненні з органів прокуратури, а матеріали означеного кримінального провадження залишились у місті Луганську, яке захоплене незаконними збройними формуваннями (а.с.5).

Позивач, вважаючи, що відповідач надав йому завідомо недостовірну інформацію, звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів, вирішуючи спір, виходить з наступного.

Правилами частини першої статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункт 19 частини першої статті 4 вказаного Кодексу визначає: індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За приписами частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Забезпечення в Україні прозорості й відкритості суб`єктів владних повноважень і створення працюючих механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації регулюється Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Стаття 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI) визначає, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За правилами статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 13 частини другої статі 6 Закону України № 2939-VI. Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.

В статті 13 Закону № 2939-VI окреслено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (частина 1).

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина четверта).

Отже, органи, які виконують делеговані державою повноваження, є розпорядниками інформації, пов`язаної з їх виконанням.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації зобов`язаний, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також, у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Статтею 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію, відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача (статті 23 Закону № 2939-VI).

Порядок формування та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього визначає Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затверджене Наказом Генерального прокурора 30.06.2020 № 298.

Пунктами 2, 3 глави 1 розділу І Положення встановлено, що реєстр - створена за допомогою автоматизованої системи електронна база даних, відповідно до якої здійснюються збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 глави 2 цього розділу, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та законодавства, яким врегульовано питання захисту персональних даних та доступу до інформації з обмеженим доступом.

Реєстр утворений та ведеться відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з метою забезпечення:

реєстрації кримінальних правопорушень (проваджень) та обліку прийнятих під час досудового розслідування рішень, осіб, які їх учинили, та результатів судового провадження;

оперативного контролю за додержанням законів під час проведення досудового розслідування;

аналізу стану та структури кримінальних правопорушень, вчинених у державі;

інформаційно-аналітичного забезпечення правоохоронних органів.

За пунктом 8 Положення, реєстраторами Реєстру (далі - Реєстратор) є: прокурори, у тому числі керівники органів прокуратури; керівники органів досудового розслідування; керівники органів дізнання; слідчі органів поліції, безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, та органів Державного бюро розслідувань; детективи підрозділів детективів та внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України (далі - Національне бюро), уповноважені здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень; дізнавачі підрозділів дізнання органів поліції, безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, та органів Державного бюро розслідувань, а також уповноважені особи інших підрозділів зазначених органів, уповноважені в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування кримінальних проступків (далі - уповноважені особи інших підрозділів) (пункт 8 розділ 1 Положення про ЄРДР).

Главою 2 розділу 1 Положення занотовано23 порядок внесення відомостей до Реєстру.

Зокрема, пункт 1 глави 2 розділу 1 Положення визначає, що до Реєстру вносяться відомості про:

час та дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

передачу матеріалів та відомостей іншому органу досудового розслідування, дізнання або за місцем проведення досудового розслідування (частина п`ята статті 36, частина сьома статті 214, статті 216, 218, пункт 4 частини другої статті 301 КПК України);

прізвище, ім`я, по батькові керівника органу прокуратури, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, детектива, керівника органу дізнання, дізнавача (уповноваженої особи інших підрозділів), який вніс відомості до Реєстру та/або розпочав досудове розслідування та/або здійснює досудове розслідування чи процесуальне керівництво;

дату та час затримання особи (звільнення);

обрання, зміну та скасування запобіжного заходу (статті 176-178, 200, 202, 299, 492, 493, 508 КПК України);

час та дату повідомлення про підозру, зміну, скасування повідомлення про підозру, особу, яку повідомлено про підозру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (частина четверта статті 278, стаття 279, частина перша статті 298-4, частина друга статті 307 КПК України);

час та дату складання повідомлення про підозру, особу, стосовно якої складено повідомлення про підозру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність у разі неможливості повідомлення такій особі про підозру з об`єктивних причин (стаття 277, частина перша статті 298-4 КПК України);

юридичну особу, щодо якої можуть застосовуватися заходи кримінально-правового характеру (частина восьма статті 214 КПК України, стаття 96-3 КК України);

дату та підставу здійснення (скасування) спеціального досудового розслідування (частина шоста статті 297-4 КПК України);

зупинення та відновлення досудового розслідування (частина четверта статті 280, частина друга статті 281, частина третя статті 282, частина третя статті 298-5 КПК України);

оголошення розшуку підозрюваного (стаття 281 КПК України);

об`єднання та виділення матеріалів досудових розслідувань (стаття 217 КПК України);

продовження строків тримання під вартою та досудового розслідування (статті 197, 199, 219, 294, частина перша статті 298-5 КПК України);

встановлені, відшкодовані матеріальні збитки, суми пред`явлених позовів у кримінальному провадженні, вартість арештованого майна;

закінчення досудового розслідування (частина третя статті 283, стаття 301 КПК України);

інші відомості, передбачені в електронних картках.

За приписами пунктів 1-5 глави 4 розділу 1 Положення, відомості з Реєстру надаються у вигляді витягу в порядку, встановленому КПК України, за формою згідно з додатком 6 до цього Положення.

Витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цієї глави параметрами, які є актуальними на момент його формування.

До витягу з Реєстру включається інформація про:

номер та дату реєстрації кримінального провадження (виділення матеріалів досудового розслідування);

дату надходження заяви, повідомлення та дату і час внесення відомостей про заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Реєстру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, наслідок розслідування кримінального правопорушення;

прізвище, ім`я, по батькові потерпілого, заявника (найменування юридичної особи та ідентифікаційний код Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР));

короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

прізвище, ім`я, по батькові та дату народження особи, якій повідомлено про підозру, наслідки розслідування щодо особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї;

найменування, код ЄДР, юридичну адресу, розрахунковий рахунок, місце та дату державної реєстрації юридичної особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, а також анкетні дані її представника;

орган досудового розслідування;

прізвище, ім`я, по батькові слідчого (слідчих) органів досудового розслідування, дізнавача (дізнавачів) органів дізнання, уповноваженої особи (осіб) іншого підрозділу, працівника (працівників) підрозділів детективів та внутрішнього контролю Національного бюро, які здійснюють досудове розслідування, та прокурора (прокурорів), який (які) здійснює(ють) процесуальне керівництво.

Реєстратори самостійно формують (отримують) витяг з Реєстру в межах унесеної інформації та посвідчують його своїм підписом.

Надання витягу з Реєстру на всіх стадіях кримінального провадження, а також копії інформації, яка міститься у Реєстрі, у конкретному кримінальному провадженні до закінчення досудового розслідування здійснюється Реєстраторами, уповноваженими на здійснення досудового розслідування та нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у ньому.

Суд звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону України № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції зазначив, що судом було встановлено порушення прав позивача внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо ненадання в повному обсязі запитуваної інформації стосовно всіх окремих проваджень, які були виділені 28.05.2014 року з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013 року та ненадання витягів з ЄРДР щодо цих виділених проваджень.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

За приписами пункту 1 глави 3 розділу II Положення, облік відомостей про рух кримінальних проваджень під час досудового розслідування здійснюється шляхом внесення до Реєстру відомостей про виділення досудового розслідування в окреме провадження, якому присвоюється новий номер кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, колегією суддів було встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013 в окреме провадження виділені наступні кримінальні провадження: № 0000130, за ч. 1 ст. 366 КК України; № 0000131, за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України; № 0000132, за ч. 1 ст. 358 КК України; № 0000133, за ч. 1 ст. 205 КК України; № 0000134, за ч. 1 ст. 205 КК України; № 0000135, за ч. 1 ст. 205 КК України; № 0000136, за ч. 1 ст. 205 КК України.

При цьому у відповіді на запит відповідач зазначив лише про виділення 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 в окреме провадження кримінальне провадження № 0000131 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

В судовому засіданні було встановлено, що 28.05.2014, на виконання пункту 1 глави 3 розділу II Положення, до ЄРДР внесено відомості про об`єднання:

кримінального провадження № 0000130 від 28.05.2014 за ч. 1 ст. 366 КК України з кримінальним провадженням № 12Д0129 від 27.05.2014;

кримінального провадження № 0000131 від 28.05.2014 за ч. З ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України з кримінальним провадженням №0000129 від 27.05.2014;

кримінального провадження № 0000132 від 28.05.2014 за ч. 1 ст. 358 КК України з кримінальним провадженням № 0000129 від 27.05.2014;

кримінального провадження № 0000133 від 28.05.2014 за ч. 1 ст. 205 КК України з кримінальним провадженням № 0000129 від 27.05.2014;

кримінального провадження № 0000134 від 28.05.2014 за ч. 1 ст. 205 КК України з кримінальним провадженням № 0000129 від 27.05.2014;

кримінального провадження № 0000135 від 28.05.2014 за ч. 1 ст. 205 КК України з кримінальним провадженням № 0000129 від 27.05.2014;

кримінального провадження № 0000136 від 28.05.2014 за ч. 1 ст. 205 КК України з кримінальним провадженням № 0000129 від 27.05.2014.

Представник відповідача пояснив, що, оскільки кримінальне провадження № 0000129 розпочато раніше, ніж вказані об`єднані з ним кримінальні провадження, усім вказаним кримінальним провадженням, об`єднаним з кримінальним провадженням № 0000129, автоматично присвоєно номер - № 0000129.

В своїй апеляційній скарзі відповідач вказав, що за результатами розгляду запиту ОСОБА_1 було надано вичерпну інформацію щодо матеріалів досудового розслідування за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України, у тому числі щодо виділення матеріалів за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. Інформація щодо інших кримінальних проваджень, виділених з кримінального провадження № 0000309, запитувачу не надавалася.

Також колегією суддів було встановлено, що з 28.05.2014, тобто з моменту внесення відомостей про об`єднання в одному кримінальному провадженні вказаних проваджень, досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 КК України, ч. З ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 1 ст. 358 КК України, ч. 1 ст. 205 КК України, здійснювалося в одному кримінальному провадженні за №0000129 від 27.05.2014, яке 30.05.2014 направлено до Ленінського районного суду міста Луганська.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі вказує, що кримінальні провадження за ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 205 КК України з кримінального провадження №0000309 не виділялися.

Проаналізувавши все вище викладене, колегія суддів вважає, що Луганською обласною прокуратурою було розглянуто запит ОСОБА_1 в межах вимог діючого законодавства, інформацію надано повністю та обґрунтовано.

Що стосується пункту 2 запиту ОСОБА_1 , в якому він просив надати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у яке 28.05.2014 були виділені з кримінального провадження № 0000309 матеріали досудового розслідування за ч. 3 ст. 15, ч. 4. ст. 190; ч. 2 ст. 205; ч.3. ст.27, ч.1 ст. 205 КК України, виготовлений у форматі текстового файла, або фотокопії роздруківки, з достатньою для вільного сприйняття якістю.

Пунктом 5 глави 4 розділу І Положення відзначено, що надання витягу з Реєстру на всіх стадіях кримінального провадження, а також копії інформації, яка міститься у Реєстрі, у конкретному кримінальному провадженні до закінчення досудового розслідування здійснюється Реєстраторами, уповноваженими на здійснення досудового розслідування та нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у ньому.

За правилами вказаної норми колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні витягу з кримінального провадження № 0000129 від 27.05.2014 року, діяв правомірно, оскільки таке кримінальне провадження було спрямовано до суду, де і залишилося з загальновідомих подій 2014 року на Сході України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про надання відповідачем неповної інформації згідно запиту ОСОБА_1 від 20.10.2020 року.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування на його користь моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, то суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З аналізу зазначених норм вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода, що завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частин 1 та 2 статті 1167 Цивільного кодексу України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Вимогами ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, щодо відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, п. 3, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 360/4177/20 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Луганської обласної прокуратури щодо ненадання у повному обсязі запитуваної інформації ОСОБА_1 у запиті про надання публічної інформації від 20 жовтня 2020 року стосовно всіх окремих матеріалів проваджень, які були виділені 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013 та ненадання витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо цих виділених проваджень та зобов`язання Луганську обласну прокуратуру надати у повному обсязі ОСОБА_1 інформацію та витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які запитувались у запиті про надання публічної інформації від 20 жовтня 2020 року, стосовно всіх окремих матеріалів проваджень, які були виділені 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013, скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Луганської обласної прокуратури щодо ненадання у повному обсязі запитуваної інформації ОСОБА_1 у запиті про надання публічної інформації від 20 жовтня 2020 року стосовно всіх окремих матеріалів проваджень, які були виділені 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013 та ненадання витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо цих виділених проваджень та зобов`язання Луганську обласну прокуратуру надати у повному обсязі ОСОБА_1 інформацію та витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які запитувались у запиті про надання публічної інформації від 20 жовтня 2020 року, стосовно всіх окремих матеріалів проваджень, які були виділені 28.05.2014 з кримінального провадження № 0000309 від 18.11.2013.

В решті позовних вимог рішення у справі № 360/4177/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 1 березня 2021 року.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв