Справа № 160/13247/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І.В.
розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Синельниківська теплоізоляція» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-
16.10.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Синельниківська теплоізоляція» до Державної служби геології та надр України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 21 лютого 2020 року про відмову публічному акціонерному товариству «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського рудовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області;
- зобов`язати Державну службу геології та надр України внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, в частині строку дії спеціального дозволу на користування надрами зазначивши відповідно до встановленого порядку продовження терміну його дії на 12 (дванадцять) років - до 31.12.2029 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачем було зазначено, що на підставі користування надрами з метою видобування суглинків Синельниківсього рудовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області при проведенні відповідних робіт ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» отримало на аукціоні спеціальний дозвіл (ліцензію) від 30.12.2005 року реєстраційний номер №3821. Були певні затримки з наданням необхідних погоджень, і нарешті коли всі питання були вирішені документи потрапили на розгляд робочої групи з питань надра користування. Таким чином, ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» виконало всі умови для отримання продовженого спеціального дозволу. 17 квітня 2020 року ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» отримало лист Держгеонадр від 06.04.2020 року №5515/01/11/-20 з додатком наказом Державної служби геології та надр України від 21 лютого 2020 року про відмову ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського рудовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області. ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» сплатило платіжним дорученням збір за продовження дії дозволу та надало у Держгеонадра належним чином оформлену та підписану з нашого боку нову Угоду про умови користування надрами з додатками. Продовження терміну спеціального дозволу на користування надрами відповідно до встановленого законного порядку продовжується на той же термін, що надавався уповноваженим органом раніше.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 адміністративний позов ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків протягом 10-ти днів з дня отримання ухвали.
19.11.2020 року до суду від позивача на надійшло клопотання про усунення недоліків з доказами на підтвердження отримання позивачем оскаржуваного наказу 17.04.2020.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в адміністративній справі, а також витребувано від позивача додаткові докази у справі.
17.12.2020 від ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» надійшли додаткові пояснення разом з витребуваними судом доказами. У вказаних поясненнях Позивачем зазначено, що на виконання норм законодавства України, та Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 №804/2125/18, яке залишено в силі постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018, для продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами № 3821 від 30.12.2005 для видобування суглинків Синельниківського родовища, Позивачем було надано Відповідачеві Заяву на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами, вих. № 18 від 17.01.2020 разом з додатками - документами, передбаченими Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615. Розглянувши надані Позивачем документи, Державна служба геології та надр України наказом № 60 від 21.02.2020 «Про прийняття рішення щодо продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами», з урахуванням рекомендацій Робочої групи з питань надрокористування (протокол від 11.02.2020 № 1-РГ-2020), відмовила ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського родовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області. Позивач акцентує увагу, що розглянувши надані Позивачем документи, Державна служба геології та надр України відмовила ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 №3821 виключно тільки з тої підстави, що Ухвалою Верховного Суду від 05.10.2018 відкрито касаційне провадження за скаргою Державної служби геології та надр України (справа станом на 17.12.2020 року не розглянута). І ця відмова у продовженні строку дії дозволу надрокористувачу не стосувалася: невиконання ним умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою, прийняття органом місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства, подання заявником документів не в повному обсязі, виявлення у поданих документах недостовірних даних, невідповідності документів, поданих заявником, вимогам пункту 14 цього Порядку, наявності інформації від правоохоронних органів та суб`єктів фінансового моніторингу, що заявник здійснює фінансування тероризму в Україні, наявності зауважень Мінекоенерго щодо продовження строку дії дозволу відповідно до природоохоронного законодавства.
На думку позивача, відповідачем неправомірно та необґрунтовано відмовлено у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі
16.01.2021 засобами поштового зв`язку до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому в Державна служба геології та надр України позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволені з огляду на те, що підставами для звернення до суду у даній справі є невиконання, на думку позивача, рішення у справі №804/2125/18. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 та від 03.04.2019 у справі №820/4261/18 Відповідач стверджує, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні розглядатися не повинні.
Крім цього, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження наказу від 21.02.2020 №60 майже на два місяці, відтак адміністративний позов має бути залишено без розгляду.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Державною службою геології та надр України публічному акціонерному товариству «Синельниківська теплоізоляція» видано спеціальний дозвіл на користування надрами №3821 від 30.12.2005 року для видобування суглинків в якості сировини придатної для виробництва цегли керамічної Синельниківського родовища терміном дії на 12 років (тобто дія дозволу закінчується до 30.12.2017 року).
14.12.2017 між Державною службою геології та надр України та ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» укладено Угоду №3821 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин, як додаток до спеціального дозволу на користування надрами, наданого з метою видобування корисних копалин суглинки, Синельниківське родовище №3821 від 30.12.2005 року.
12.06.2017 року ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» звернулось до Державної служби геології та надр України з заявою та додатковими документами, необхідними для продовження строку дії спеціального дозволу.
Не погодившись з вищевказаною відмовою, позивач звернувся з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року у справі № 804/2125/18 адміністративний позов ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, а саме: визнано протиправною відмову Державної служби геології та надр України у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами, яка оформлена листом від 06.09.2017 року №20138/03/12-17; зобов`язано Державну службу геології та надр України розглянути заяву Публічного акціонерного товариства «Синельниківська теплоізоляція» від 12.06.2017 року №151 на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, виданого Публічному акціонерному товариству «Синельниківська теплоізоляція».

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року залишено без задоволення апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України, а Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018 року у справі №804/2125/18 - залишено без змін.

05.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження у справі №804/2125/18 (адміністративне провадження № К/9901/60993/18) за скаргою Державної служби геології та надр України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року у справі № 804/2125/18.

Станом на день прийняття судом рішення по суті спору, в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформація щодо прийняття Верховним Судом рішення за вищевказаною касаційною скаргою відсутня.

З метою продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами №3821 від 30.12.2005 року для видобування суглинків Синельниківського родовища, Позивачем було надано Відповідачеві Заяву на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 17.01.2020 вих.№18, до якої були надані:

- пояснювальна записка з характеристикою об`єкта, стану його геологічного вивчення, методу розробки, обґрунтуванням необхідності використання надр, із зазначенням потужності підприємства;

- копія Протоколу ВКЗ СРСР від 10.04.1954 року №8874;

- копія Протоколу ЦКЗ Мінбудматеріалів УРСР від 29.03.1988 року №153;

- копія поданого відповідно до Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» повідомлення про планову діяльність, яка підлягає оцінці впливу на довкілля, та інформацію про його внесення до Єдиного реєстру з оцінки впливу на довкілля (реєстраційний номер 99);

- каталог географічних координат кутових точок ділянки надр із зазначенням її площі;

- оглядова карта;

- ситуаційний план з нанесеними межами площі видобування та географічними координатами її кутових точок М 1:2000;

- план підрахунку запасів корисної копалини на топографічній основі з нанесеними межами категорії запасів з лініями геологічних розрізів (аркуші №1-№3);

- геологічна карта розрізів з межами категорій запасів (та умовними позначками).

21.02.2020 Державною службою геології та надр України винесено наказ №60 «Про прийняття рішення щодо продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами», яким було відмовлено ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського родовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області.

У вказаному наказі зазначено, що його прийнято відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», Положення про Державну службу геології та надр України, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2015 №1174, пунктів 15, 25 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615, на виконання Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року, залишеного без змін Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року по справі № 804/2125/18, та з урахуванням рекомендацій Робочої групи з питань надрокористування (протокол від 11.02.2020 р. № 1-РГ-2020),

З наявної у матеріалах справи копії витягу з Протоколу засідання Робочої групи з питань надрокористування від 11.02.2020 №1-РГ-2020 судом встановлено, що за результатами розгляду Заяви ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами №3821 від 30.12.2005 року позитивного рішення не прийнято (п.3.12 Протоколу).

Крім того, у п.3.12 Протоколу засідання Робочої групи з питань надрокористування зазначено: «Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року у справі №804/2125/18, Держгеонадра зобов`язано розглянути заяву від 12.06.2017 №151 на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами №3821 від 30.12.2005 року виданого ПАТ «Синельниківська теплоізоляція».

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 р. апеляційну скаргу Держгеонадр залишено без задоволення рішення першої інстанції без змін.

Ухвалою Верховного суду від 05.10.2018 відкрито касаційне провадження за скаргою Держгеонадр».

Вважаючи наказ про відмову у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані Конституцією України, Кодексом України про надра від 27.07.1994 №132/94-ВР, Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 №2806-IV (далі - Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» або Закон №2806-IV), Положенням про Державну службу геології та надр України, затвердженим постановою КМУ від 30.12.2015 №1174, Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615.

За приписами ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Завданням Кодексу України про надра є регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян (ст.2 Кодексу України про надра).

Надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування (ч.1 ст.4 Кодексу України про надра).

Частиною 2 вказаної статті визначено, що окремі повноваження щодо розпорядження надрами законодавством України можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Кодексу України про надра користувачами надр можуть бути підприємства, установи, організації, громадяни України, а також іноземні юридичні особи та громадяни.

Надра надаються у користування, зокрема, для видобування корисних копалин (абз.3 ч.1 ст.14 Кодексу України про надра).

Частиною 1 статті 19 Кодексу України про надра визначено, що надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» визначає правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів.

У статті 1 Закону №2806-IV визначено, що документ дозвільного характеру - це дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Отже, спеціальний дозвіл на користування надрами є документом дозвільного характеру.

Порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.4-1 Закону №2806-IV).

Приписами абз.8 ст.16 Кодексу України про надра передбачено, що переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін, видача дублікатів, продовження терміну дії спеціальних дозволів на користування надрами, зупинення їх дії або анулювання, поновлення їх дії у разі зупинення здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 1 Положення про Державну службу геології та надр України, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2015 №1174, визначено, що Державна служба геології та надр України (Держгеонадра) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр (далі - Положення №1174).

Підпунктом 11 пункту 4 Положення №1174 передбачено, що Держгеонадра України відповідно до покладених на неї завдань здійснює переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами), внесення до них змін та видачу дублікатів, продовжує строк дії спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами).

Отже, Державна служба геології та надр України відповідно до покладених на неї завдань уповноважена, зокрема, здійснювати переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін та видачу дублікатів, продовжувати термін дії спеціальних дозволів на користування надрами.

Питання надання спеціальних дозволів на користування надрами у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також процедуру продовження строку дії, переоформлення, видачі дублікатів, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін врегульовано Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №615 від 30.05.2011 (далі - Порядок №615, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 5 Порядку №615 дозволи надаються, зокрема, на такий вид користування надрами, як видобування корисних копалин.

Відповідно до абз.1 п.14 Порядку № 615 у разі виникнення потреби у продовженні строку дії дозволу, наданого на геологічне вивчення, геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку родовищ корисних копалин, видобування корисних копалин, геологічне вивчення нафтогазоносних надр, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ, з подальшим видобуванням нафти, газу (промислова розробка родовищ), будівництво та експлуатацію підземних споруд, не пов`язаних з видобуванням корисних копалин, у тому числі споруд для підземного зберігання нафти, газу та інших речовин і матеріалів, захоронення шкідливих речовин і відходів виробництва, скидання стічних вод, строк дії дозволу продовжується за наявності інформації про відсутність порушень надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування надрами, за результатами здійснення останнього заходу державного нагляду (контролю).

Для продовження строку дії дозволу на видобування корисних копалин, геологічне вивчення нафтогазоносних надр, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ, з подальшим видобуванням нафти, газу (промислова розробка родовищ), будівництво та експлуатацію підземних споруд, не пов`язаних з видобуванням корисних копалин, у тому числі споруд для підземного зберігання нафти, газу та інших речовин і матеріалів, захоронення шкідливих речовин і відходів виробництва, скидання стічних вод, надрокористувач подає органу з питань надання дозволу заяву на видобування корисних копалин, геологічне вивчення нафтогазоносних надр, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ, з подальшим видобуванням нафти, газу (промислова розробка родовищ), будівництво та експлуатацію підземних споруд, не пов`язаних з видобуванням корисних копалин, у тому числі споруд для підземного зберігання нафти, газу та інших речовин і матеріалів, захоронення шкідливих речовин і відходів виробництва, скидання стічних вод, не пізніше ніж за шість місяців, на геологічне вивчення надр та геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку, - за три місяці до закінчення строку його дії. У заяві зазначається причина продовження строку дії дозволу. Надрокористувач, що не подав заяву в установлений строк, втрачає право на продовження строку дії дозволу (абз.5 п.14 Порядку № 615).

Згідно з абз.6 п.14 Порядку № 615 для продовження строку дії дозволу надрокористувач подає ті ж документи, що і для отримання дозволу без проведення аукціону, та їх копію в електронній формі.

Пунктом 8 Порядку №615 передбачено, що для отримання дозволу без проведення аукціону заявник подає органові з питань надання дозволу заяву разом з документами, зазначеними у додатку 1, у паперовій та електронній формі. Разом із заявою подаються дві копії заяви та доданих до неї документів. У заяві зазначаються назва ділянки надр, її місцезнаходження відповідно до адміністративно-територіального устрою України (область, район, населений пункт, прив`язка на місцевості), географічні координати ділянки надр, вид корисних копалин, вид користування надрами, строк дії дозволу, відомості про заявника (найменування, місцезнаходження, код згідно з ЄДРПОУ юридичної особи або прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця чи серія та номер паспорта такої особи (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті), інформація для здійснення зв`язку із заявником (номер телефону, адреса електронної пошти), а також підстава для надання дозволу згідно з пунктом 8 цього Порядку.

Перелік документів, що подаються разом із заявою про надання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування корисних копалин визначений у п.2 Додатку №1 до Порядку №615.

Такими документами є: копія паспорта та реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця (фізичні особи, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті, замість зазначеного реєстраційного номера подають копію паспорта із серією, номером та відміткою); пояснювальна записка з характеристикою об`єкта, стану його геологічного вивчення, методу розробки, обґрунтуванням необхідності використання надр, із зазначенням потужності підприємства; результати хімічного та бактеріологічного аналізу води строком давності не більш як шість місяців (для родовищ підземних вод); копії протоколів, завірені заявником, Державної комісії по запасах (Української територіальної комісії по запасах корисних копалин, центральної комісії по запасах корисних копалин, науково-технічних/технічних рад) про затвердження (апробацію) запасів у повному обсязі; каталог географічних координат кутових точок ділянки надр (похибка - менш як 1 секунда) із зазначенням її площі, а для видобування підземних вод - каталог географічних координат водозабірних споруд; оглядова карта (масштаб не менш як 1:200000); ситуаційний план з нанесеними межами площі видобування та географічними координатами її кутових точок (похибка - менш як 1 секунда) у масштабі, який дає змогу перевірити правильність визначення координат, а для підземних вод - ситуаційний план з нанесеними водозабірними спорудами та їх географічними координатами; план підрахунку запасів корисної копалини на топографічній основі з нанесеними межами категорії запасів, межами земельного та гірничого відводів (за наявності), контуром ліцензійної площі з географічними координатами кутових точок ділянки надр, а для підземних вод з нанесеними водозабірними спорудами та їх географічними координатами (похибка - менш як 1 секунда), а також з лініями геологічних розрізів; гідрогеологічна карта (для родовищ підземних вод) структурна карта (для родовищ нафти і газу) характерні геологічні розрізи з межами категорій запасів та умовними позначками. До перелічених документів додаються: завірені заявником копії результатів оцінки впливу на довкілля (звіт з оцінки впливу на довкілля, звіт про громадське обговорення та висновок з оцінки впливу на довкілля) відповідно до Закону України «Про оцінку впливу на довкілля»; для підприємств, які розпочинають розробку родовища, - програма робіт із введення родовища в експлуатацію із зазначенням окремих етапів та строку їх проведення, джерел фінансування до досягнення підприємством проектної потужності; у разі продовження строку дії дозволу - позитивний висновок про проведення державної експертизи звітів щодо результатів геологічного вивчення надр, а також інших геологічних матеріалів та висновок державної екологічної експертизи або результати оцінки впливу на довкілля (звіт з оцінки впливу на довкілля, звіт про громадське обговорення та висновок з оцінки впливу на довкілля) відповідно до Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».

Абзацом 14 пункту 14 Порядку №615 строк продовження дії дозволу не може перевищувати строки, передбачені пунктом 7 цього Порядку.

Пунктом 7 Порядку №615 унормовані строки, на які надаються дозволи, зокрема, дозвіл на видобування корисних копалин надається не більш як на 20 років.

Відповідно до абзацу 16 пункту 14 Порядку № 615 рішення про продовження строку дії дозволу приймається органом з питань надання дозволу протягом 45 днів після надходження документів у повному обсязі з урахуванням географічних координат ділянки надр, зазначених у заяві про отримання дозволу, та документів, зазначених у додатку 1, та розміщується на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу протягом п`яти робочих днів з дати прийняття рішення про продовження строку дії дозволу.

У п.15 Порядку №615 визначений вичерпний перелік підстав для відмови надрокористувачеві у продовженні строку дії дозволу. Такими підставами є:

- невиконання ним умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою;

- прийняття органом місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства;

- подання заявником документів не в повному обсязі;

- виявлення у поданих документах недостовірних даних;

- невідповідності документів, поданих заявником, вимогам пункту 14 цього Порядку;

- наявності інформації від правоохоронних органів та суб`єктів фінансового моніторингу, що заявник здійснює фінансування тероризму в Україні;

- наявності зауважень Мінекоенерго щодо продовження строку дії дозволу відповідно до природоохоронного законодавства, передбачених пунктом 25 цього Порядку.

Крім того, вищевказаним пунктом також передбачено, що надрокористувачеві відмовляється у внесенні змін до дозволу у разі: невиконання ним умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою; прийняття органом місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства; подання заявником документів не в повному обсязі; виявлення у поданих документах недостовірних даних; невідповідності документів, поданих заявником, вимогам пункту 17 цього Порядку.

Про надання, продовження строку дії, зупинення, поновлення, переоформлення, анулювання дозволу та внесення змін до нього Держгеонадра видає наказ (п.25 Порядку №615).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що для продовження строку дії дозволу на видобування корисних копалин надрокористувач подає Держгеонадрам заяву на видобування корисних копалин не пізніше ніж за 6 місяців до закінчення строку його дії, а Держгеонадра протягом 45 днів після надходження документів у повному обсязі за відсутності законодавчо передбачених підстав для відмови надрокористувачеві у продовженні строку дії дозволу повинна прийняти рішення про продовження строку дії дозволу, яке оформлюється відповідним наказом.

З матеріалів справи вбачається, що Дніпропетровським окружним адміністративним судом у рішенні від 10.05.2018 року у справі 804/2125/18 встановлено та підтверджено відповідними доказами, що Держгеонадрами було видано ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» спеціальний дозвіл на користування надрами для видобування суглинків Синельниківського родовища № 3821 від 30.12.2005 року терміном дії на 12 років, тобто дія дозволу закінчується 30.12.2017 року.

Судом у вищевказаному рішенні було також встановлено, що з заявою про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами до Державної служби геології та надр України ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» звернулось саме 12.06.2017 року, що підтверджується копіями заяви, опису вкладення та квитанцією від 12.06.2017 року.

З огляду на встановлені обставини Дніпропетровський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що заява про продовження строку дії дозволу з відповідними документами для його продовження товариством подана своєчасно, в межах встановленого законодавством шестимісячного строку, у зв`язку з чим відповідачем безпідставно прийнято рішення про відмову в продовженні дії спеціального дозволу.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 255 КАС України передбачено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Як вже зазначено судом вище, Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року залишено без змін вищезазначене рішення суду.

Отже, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року у справі №804/2125/18 набрало законної сили 24.07.2018 року.

Як встановлено судом під час розгляду справи, за результати розгляду заяви про продовження строку дії спеціального дозволу на виконання Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року, залишеного без змін Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 року по справі №804/2125/18, Відповідач наказом від 21.02.2020 №60 відмовив ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського родовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області із посиланням на протокол засідання Робочої групи з питань надрокористування від 11.02.2020 р. № 1-РГ-2020.

Із змісту вказаного протоколу вбачається, що Держгеонадра відмовила ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 на підставі того, що Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за скаргою Державної служби геології та надр України.

Інших підстав ані оскаржуваний наказ, ані протокол засідання Робочої групи з питань надрокористування від 11.02.2020 р. № 1-РГ-2020.

Тобто, відмова Держгеонадр у продовженні строку дії дозволу надрокористувачу в даному випадку не стосувалася: невиконання ним умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою; прийняття органом місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства; подання заявником документів не в повному обсязі; виявлення у поданих документах недостовірних даних; невідповідності документів, поданих заявником, вимогам пункту 14 цього Порядку; наявності інформації від правоохоронних органів та суб`єктів фінансового моніторингу, що заявник здійснює фінансування тероризму в Україні; наявності зауважень Мінекоенерго щодо продовження строку дії дозволу відповідно до природоохоронного законодавства, передбачених пунктом 25 цього Порядку.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Обов`язковість виконання судових рішень також закріплена положеннями статті 129-1 Конституції України.

Поряд із цим, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№29979/04) висловив правову позицію, відповідно до якої принцип належного урядування, зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі Горнсбі проти Греції (Case of Hornsby v. Greece, Страсбург, 19.03.1997 року) наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах Алпатов та інші проти України (заява №7321/05 та 107 інших заяв), Робота та інші проти України (заява №7158/04 та 88 інших заяв), Варава та інші проти України (заява №12405/06 та 118 інших заяв), ПМП Фея та інші проти України (заява №27617/06 та 126 інших заяв), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 124 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Також суд бере до уваги висновки, які сформовані у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких: визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (Ромашов проти України, №67534/01, п.п. 39-46; Дубенко проти України, №74221/01, п.п. 42-51; Козачек проти України, №29508/04, п.п. 29-33; Деркач та Палек проти України, заяви №34297/02 та №39574/02, п.п. 35-51, Шмалько проти України, №60750/00, п.п. 41-57; Сокур проти України, №29439/02, п.п. 30-37; Крищук проти України, №1811/06, п.п. 48, 54; Войтенко проти України, №18966/02, п.п. 37-54; Жовнер проти України, №56848/00, п.п. 33-56).

Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду - як джерело права.

Згідно з положеннями ч.ч.1 та 2 ст.375 КАС суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала.

З аналізу наведеної норми вбачається, що саме по собі відкриття касаційного провадження не зупиняє виконання оскаржуваного судового рішення, а також не зупиняє його дію.

Як у матеріалах справи, так і в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відсутня інформація щодо постановлення Верховним Судом ухвали про зупинення виконання або зупинення дії рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року у справі №804/2125/18.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що у заявленому до розгляду спорі наявність відкритого касаційного провадження щодо правомірності рішення про відмову у продовженні строку дії дозволу надрокористувачу з підстав несвоєчасного подання останнім відповідної заяви не може бути підставою для відмови у належному розгляді поданих заявником документів та прийняття відповідного рішення за результатами їх розгляду.

При цьому, суд відхиляє посилання Відповідача на відсутність у Державного науково-вирообничого підприємства «Державний інформаційний геологічний фонд України» станом на 08.12.2020 пакету документів ПАТ «Синельниківська теплоізоляція», з огляду на таке.

За положеннями абз.2 ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оскаржуваний наказ не містить жодного посилання на те, що заявником документи подані не в повному обсязі.

Суд звертає увагу, що пунктом 21 Порядку №615 встановлено, що у разі відмови в наданні, продовженні строку дії, переоформленні дозволу або внесенні змін до нього документи повертаються в повному обсязі заявникові.

Проте, з матеріалів справи судом встановлено, що ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» повторно направлено пакет документів разом із заявою на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 17.01.2020 вих.№18 з документами для продовження строку дії спеціального дозволу, передбаченими Порядком №615.

Отже, доводи Відповідача про відсутність в нього пакету документів ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» також спростовуються вищенаведеними обставинами.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що документи подані заявником не в повному обсязі.

Відповідачем під час розгляду справи також не доведено, що у поданих документах виявлено недостовірні дані чи документи, подані заявником, не відповідають вимогам пункту 14 Порядку №615.

Крім того, жодних доказів порушення ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» умов користування надрами, відповідачем до суду в межах розгляду даної справи не надано.

Отже, судом в ході судового розгляду не встановлено, а відповідачем не наведено ані в оскаржуваному рішення про відмову в продовженні строку дії спеціального дозволу, ані в заявах по суті справи жодної визначеної п.15 Порядку №615 підстави для відмови надрокористувачеві у продовженні строку дії дозволу.

При цьому, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (N 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, з огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини з урахуванням проаналізованих положень чинного законодавства та практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що наказ Держгеонадр від 21.02.2020 №60 «Про прийняття рішення щодо продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами» є необґрунтованим та таким, що прийнятий з порушенням норм чинного законодавства та принципу «належного урядування», у зв`язку з чим у суду наявні підстави для визнання його протиправним та скасування.

З наведеного слідує, що Відповідачем у період з 12.06.2017 (дати первісного подання ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» заяви) повторно без законодавчо передбачених підстав відмовлено в продовженні строку дії спеціального дозволу.

Отже, Державна служба геології та надр України своїми протиправними рішеннями протягом досить тривалого часу (більше трьох років) створює невизначеність для ПАТ «Синельниківська теплоізоляція», яке не може реалізувати своє законодавчо передбачене право на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами.

Вирішуючи питання про зобов`язання відповідача внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, в частині строку дії спеціального дозволу на користування надрами зазначивши відповідно до встановленого порядку продовження терміну його дії на 12 років - до 31.12.2029 року, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 року у справі № 826/17220/17.

За положеннями ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція неодноразово викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16, від 6 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а та від 29 грудня 2020 року у справі №814/2323/17.

Відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки він не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Окрім того, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Таким чином, дискреційні повноваження будь-якого суб`єкта владних повноважень завжди мають межі, встановлені законом.

Виключний перелік підстав, за яких орган відмовляє у продовженні дії спеціального дозволу на користування надрами, визначені Порядком №615, і якщо такі умови відсутні, відповідач має видати продовжити дію спеціального дозволу. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - продовжити строк дії спеціального дозволу на користування надрами або відмовити у його продовженні. Тобто, відповідно до спеціального нормативно-правового акта, що регулює питання продовження строку дії спеціальних дозволів на користування надрами, відповідач не володіє правом вільного розсуду, а має прийняти єдине можливе у даному випадку рішення - видати наказ про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами.

Ця позиція, зокрема, узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета відповідає також статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту неодноразово аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці багато разів посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що за встановлених обставин при визнанні наказу Державної служби геології надр України від 21.02.2020 року №60 про відмову ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 протиправною, ефективним способом захисту буде зобов`язання відповідача внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, в частині строку дії спеціального дозволу на користування надрами зазначивши відповідно до встановленого порядку продовження терміну його дії на 12 років - до 31.12.2029 року

Щодо посилань Держгеонадра на пропущення ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» 6-місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За приписами частини 6 зазначеної статті якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний наказ від 21.02.2020 року №60 про відмову ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського рудовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області, отримано позивачем 17.04.2020 року з супровідним листом Держгеонадр від 06.04.2020 року №5515/01/11/-2, що підтверджується копією витягу з Журналу реєстрації вхідної кореспонденції ПАТ «Синельниківська теплоізоляція».

В ході розгляду справи до суду відповідачем в порушення встановленого ч.2 ст.77 КАС України обов`язку доказування жодного доказу на спростування вказаної обставини надано не було.

Тобто, перебіг 6-місячного строку звернення ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» до суду з адміністративним позовом щодо оскарження наказу Держгеонадр від 21.02.2020 року №60 розпочався з 18.04.2020 року.

Оскільки 18.10.2020 року (неділя) було вихідним днем, то останнім днем 6-місячного строку звернення до суду з вищевказаним адміністративним позовом є перший робочий після нього день - 19.10.2020 року.

Адміністративний позов поданий до Дніпропетровського окружного адміністративного суду ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» 16.10.2020, тобто в межах строку звернення до суду, передбаченого ч.2 ст. 122 КАС України.

Отже, суд зазначає, що доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду повністю спростовуються обставинами справи.

Крім того, суд звертає увагу на посилання Держгеонадр на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 20.02.2019 року у справі №806/2143/15, відповідно до якої судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. Відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є одним із способів виконання рішення у справі №804/2125/18.

Проте, суд вважає такі доводи Держгеонадр помилковими з огляду на те, що в мотивувальній частині рішення від 10.05.2018 по справі №804/2125/18 Дніпропетровський окружний адміністративний суд зазначив про своєчасність подання товариством заяви про продовження строку дії дозволу з відповідними документами для його продовження, в межах встановленого законодавством шестимісячного строку, у зв`язку з чим відповідачем безпідставно прийнято рішення про відмову в продовженні дії спеціального дозволу, проте не зобов`язував відповідача прийняти позитивне рішення про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, оскільки суд не міг вирішити спір на майбутнє.

Судом у наведеному рішенні було лише зобов`язано повторно розглянути заяву ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» від 12.06.2017 року №151 про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами. Крім того, судом у вказаній адміністративній справі виключно досліджувалося питання щодо своєчасності подання позивачем заяви про продовження строку дії спеціального дозволу, при цьому суд не досліджував відповідність вимогам закону документів, поданих ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» для продовження строку дії спеціального дозволу.

Таким чином, наказ відповідача від 21.02.2020 №60 про відмову позивачу в продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 не був предметом розгляду в адміністративній справі №804/2125/18, а рішення суду в даній справі фактично вичерпується діями Держгеонадр щодо повторного розгляду заяви позивача.

В свою чергу, предметом спору в адміністративній справі №160/13247/20 є дії Держгеонадр, вчинені за наслідками розгляду заяви позивача про продовження строку дії спеціального дозволу, а саме: відмова відповідача у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами з підстави наявності відкритого касаційного провадження Верховним Судом.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд доходить висновку про відсутність спільного предмету в адміністративних справах №804/2125/18 та №160/13247/20, що свідчить про помилковість тверджень відповідача.

Крім того, суд звертає увагу, що ч.6 ст.7 КАС України визначено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що на час прийняття судом рішення по суті спору Верховним Судом неодноразово переглянуті рішення в аналогічних спорах за адміністративними позовами юридичних чи фізичних осіб до Державної служби геології надр України про визнання протиправними рішень, які прийняті Держгеонадрами за результатами повторного розгляду заяв на видачу/продовження строку дії спеціальних дозволів на користування надрами на виконання судового рішення, зокрема, рішення Верховного Суду від 22.12.2020 у справі №817/856/16 та від 29.12.2020 у справі №814/2323/17.

При цьому, Верховним Судом жодних зауважень щодо розгляду такої категорії спорів в рамках окремого позовного провадження, а не в порядку передбаченому ст.382 КАС України судового контролю, не висловлено, оскільки підстави прийняття Держгеонадрами рішень різняться.

До того ж, із змісту статті 6 Конвенції прямо витікає, що доступність правосуддя є невід`ємними елементом права на справедливий суд. Так, у 1975 році, під час вирішення справи «Golder проти Сполученого Королівства» (№ 4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило про те, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду.

Таким чином, закриття провадження в даному спорі буде порушенням визначеного статтею 6 Конвенції права позивача на доступ до правосуддя, що є неприпустимим, у зв`язку з чим суд відхиляє посилання відповідача про необхідність розгляду заявленого спору в порядку, передбаченому ст.382 КАС України.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, з урахуванням висновків Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини, суд прийшов до висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 139 КАС України, згідно з якими при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у загальному розмірі 4204,00 грн, сплачений ПАТ «Синельниківська теплоізоляція» при поданні до суду адміністративного позову відповідно до платіжних доручень від 16.10.2020 року №27055 та №27092, підлягає стягненню з Державної служби геології надр України за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов публічного акціонерного товариства «Синельниківська теплоізоляція» (місцезнаходження: 52500, Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Кирпична, буд.13; ) до Державної служби геології надр України (місцезнаходження: 03057, м. Київ вул. Антона Цедіка, буд.16; ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології надр України від 21 лютого 2020 року №60 про відмову публічному акціонерному товариству «Синельниківська теплоізоляція» у продовженні строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821 з метою видобування суглинків Синельниківського рудовища, що знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області.

Зобов`язати Державну службу геології надр України внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3821, в частині строку дії спеціального дозволу на користування надрами, зазначивши відповідно до встановленого порядку продовження терміну його дії на 12 (дванадцять) років - до 31.12.2029 року.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства «Синельниківська теплоізоляція» за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби геології надр України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні нуль копійок).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя І.В. Юхно