Справа № 420/8532/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8532/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 331-20 від 30.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2015 р. він звернувся із заявою про надання захисту в України, проте рішенням від 24.05.2016 № 24-16 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись із цим, позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку, в результаті чого ДМСУ зобов`язано повторно розглянути звернення позивача за захистом. Втім, за результатами повторного розгляду звернення позивача, рішенням ДМСУ № 331-20 від 30.07.2020 позивачу повторно відмовлено у наданні захисту в Україні. Позивач наголошує, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, в якій існує ризик переслідувань позивача через його належність до певної соціальної групи, а саме осіб, які ухиляються від несення військової служби. З урахуванням нестабільної ситуації, яка склалася в Сирії у зв`язку зі збройним конфліктом, побоювання позивача про те, що він може бути притягнутий до відповідальності за те, що він не служив в армії, є такими, що мають ознаки загрози його життю та безпеки на свободі.

Ухвалою від 08.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.

15.01.2021 до суду від ДМС України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що ймовірну загрозу для себе у випадку повернення в Сирію позивач вбачає у загальній нестабільній ситуації, що склалася у період 2011-2015 рр. на території країни громадянської належності. Однак спостерігаються суттєві розбіжності в твердженнях позивача, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до відомостей, наданих позивачем, та свідчить про спроби зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, позивач звернувся за міжнародним захистом лише в 2015 році, хоча загострення ситуації в Сирії розпочалось у 2011 році. За матеріалами особової справи позивача не спостерігаються елементи його переслідування або дискримінації в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення з боку державних або недержавних установ. Про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадянської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспорту моряка 21.05.2013 в Сирійській Арабській Республіці в Генеральному Управлінні портів - Управління Морської Інспекції в м. Латакія, терміном дії до 20.05.2019. На території Сирії залишилась проживати: батько, дружина, син, 2 рідних брати, сестра та батько дружини позивача. Щодо переслідування родини, позивач зазначив, що його родина не зазнає переслідувань або побоювань зазнати переслідувань. Додатково позивач зазначив, що жодних проблем із проживанням на території Сирії ніхто із його рідних не зазнавав. Тобто надана позивачем інформація свідчить про те, що від початку конфліктної ситуації на території Сирії у 2011 році і до моменту його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 16.11.2015, сім`я позивача цілком нормально проживала на території Сирії. Також у заявника є рідна сестра, яка проживає наразі в Туреччині, в м. Аланья та рідний брат, який проживає в Бельгії, м. Брюссель, які проживають в безпеці та яким нічого не загрожує.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Сирії, уродженець - м. Латакія, район Слейба, національність - араб, віросповідання - іслам, мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 автобусом виїхав з країни походження 20 червня 2014 року з м. Латакія (Сирія) до кордону з Туреччиною, який перетнув пішки, після чого на автомобілі дістався м. Антакія (Туреччина), звідти автобусом виїхав до м. Мерсін (Мерсін). Через 7 місяців зареєструвався для роботи на кораблі, після чого покинув м. Мерсін (Туреччина) та авіаресом дістався м. Стамбул (Туреччина), звідти на кораблі слідував по маршруту м. Местигана (Алжир) - Херсон (Україна) - Немруд (Туреччина) - Греція - Румунія - Миколаїв (Україна).

22.10.2015 позивач на кораблі прибув до України, легально на підставі паспорта моряка та посвідчення.

05.11.2015 головним спеціалістом Заводського РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області винесено рішення № 9 про примусове повернення за межі України громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.11.2015 ОСОБА_1 , звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що він хоче отримати захист, оскільки в Сирії йде війна і його призивали в армію, але він не хоче і не бажає стріляти і вбивати людей.

24.11.2015 наказом в.о. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 216 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 .

22.01.2016 наказом т.в.о. заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 14 у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 .

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 № 2015OD0363 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, оскільки ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань або дискримінації, які могли б підпадати під конвенційні ознаки визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також не встановлено жодних фактів щодо можливого застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Загострення ситуації в Сирії не розглядається як підстава для отримання міжнародного захисту. Відсутні докази щодо примусового призову заявника до збройних сил у разі повернення до Сирії, існують лише припущення з боку заявника про можливі проблеми пов`язані з примусовою службою в армії у разі повернення на батьківщину. Виїзд з країни походження був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до економічно-стабільної країни. Факт проживання родини заявника на батьківщині протягом періоду конфлікту після його виїзду вказує на те, що твердження, які повідомлені особою стосовно власних переслідувань та членів родини вбачаються завідомо вигаданими та неправоподібними. Крім того, проведеним працівниками управління аналізом встановлено, що заявник мав усі можливості звернутися за захистом в Туреччині, де він перебував протягом 7 місяців, але звернення з приводу набуття міжнародного захисту не здійснював.

24.05.2016 рішенням Державної міграційної служби України № 245-16 висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.11.2016 позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 212 від 13.06.2016, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду (справа № 815/6378/16).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 № 815/6378/16, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 24.05.2016 №245-16 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захист, зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішуючи вищезазначений спір, суди усіх інстанцій виходили з того, що загальновідомими є факти проведення на території Сирії громадянської війни, яка стала причини багаточисленних жертв серед цивільного населення. Крім того, збройний конфлікт став передумовою погіршення соціальної та гуманітарної обстановки, призвів до погіршення ситуації в сфері охорони здоров`я.

З огляду на вказівки, викладені в Директиві Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 №8043/04 та рішенні Європейського суду з прав людини від 14.02.2017 №52722/15 при прийнятті рішення щодо надання або відмови в наданні відповідного статусу, органу, на який покладено такі функції, слід враховувати ситуацію у країні походження. Ситуація у країні походження при визначенні відповідного статусу є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань або зазнати серйозної шкоди є цілком обґрунтованими.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 № 815/6378/16 ДМС України прийнято рішення від 30.08.2017 № 53-17 про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято наказ від 17.10.2017 № 196 про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ДМС України прийнято рішення № 331-20 від 30.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із яким, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, співробітниками міграційної служби проведено аналіз інформації повторно наданої позивачем під час співбесіди, що відбулася 31.10.2017 та співставлено її з інформацією, яка надавалась громадянином Сирії ОСОБА_1 під час його першого звернення від 16.11.2015, що міститься в матеріалах особової справи № 2015OD0363.

Так, при зверненні до ДМС України позивач вказав про військовий конфлікт на території Сирії, як причину неможливості повернення, загрозу переслідувань у зв`язку з проведенням військових дій (через його небажання бути повторно рекрутованим до лав армії), а також загальну несприятливу ситуацію на території країни громадянської належності.

В рамках процедури повторного розгляду заяви від 16.11.2015 із позивачем була проведена співбесіда 31.10.2017, і за результатами проведених із позивачем процедур не виявлено істотно нових обставин переслідування, окрім повідомлених у заяві від 16.11.2015 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності відносно нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на батьківщину.

Позивачем не надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину. Також під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу його життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину.

Так, під час проведення процедур набуття міжнародного захисту, позивач чітко не зазначив характер небезпеки, який може очікувати на нього у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Зокрема, згідно протоколів співбесід від 31.10.2017, від 24.11.2015, ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень, свавільних арештів, затримань, поза судових рішень на території країни громадянської належності. Додатково, відповідно до тверджень позивача встановлено, що ані він, ані його близькі родичі особисто ніколи не контактували з представниками радикальних екстремістських угруповань в Сирії.

Позивачем не зазначені обставини та не надані жодні документальні докази, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Виїзд позивача з Сирії не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної фізичної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів.

Згідно матеріалів особової справи позивача відсутні відомості, які б вказували на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Сирії. Також, відносно позивача відсутні відомості, що можуть вказувати на наявність у нього проблем з представниками державних органів влади країни громадянської належності, відсутнє переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. Додатково у співбесіді 31.10.2017 встановлено, що позивач не мав жодних проблем з перетином державного кордону своєї країни.

Ймовірну загрозу для себе у випадку повернення в Сирію позивач вбачає у загальній нестабільній ситуації, що склалася у період 2011-2015 рр. на території країни громадянської належності.

Однак спостерігаються суттєві розбіжності в твердженнях позивача, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до відомостей, наданих позивачем, та свідчить про спроби зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, позивач звернувся за міжнародним захистом лише в 2015 році, хоча загострення ситуації в Сирії розпочалось у 2011 році.

За матеріалами особової справи позивача не спостерігаються елементи його переслідування або дискримінації в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення з боку державних або недержавних установ. Про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадянської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспорту моряка 21.05.2013 в Сирійській Арабській Республіці в Генеральному Управлінні портів - Управління Морської Інспекції в м. Латакія, терміном дії до 20.05.2019.

Позивач пояснив дану обставину тим, що в 2011 році ситуація в Сирії була значно кращою, ніж в 2015 році і коли він перебуваючи на території України дізнався про те, що його корабель повертається до Сирії, то був змушений покинути його, так як мав побоювання щодо повернення на батьківщину.

Суд не оминає увагою той факт, що на території Сирії залишилась проживати: батько, дружина, син, 2 рідних брати, сестра та батько дружини позивача. Щодо переслідування родини, позивач зазначив, що його родина не зазнає переслідувань або побоювань зазнати переслідувань. Додатково позивач зазначив, що жодних проблем із проживанням на території Сирії ніхто із його рідних не зазнавав. Тобто надана позивачем інформація свідчить про те, що від початку конфліктної ситуації на території Сирії у 2011 році і до моменту його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 16.11.2015, сім`я позивача цілком нормально проживала на території Сирії. Також у заявника є рідна сестра, яка проживає наразі в Туреччині, в м. Аланья та рідний брат, який проживає в Бельгії, м. Брюссель, які проживають в безпеці та яким нічого не загрожує.

При цьому, позивач повідомив, що жодних пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації прав і свобод, а також при користуванні загальними комунікаціями під час проживання на території Сирії ніхто з його рідних не зазнає. Тобто отримана під час проведення співбесіди від 31.10.2017 інформація підтверджує, що від початку конфлікту на території Сирії (2011 рік) і до теперішнього часу сім`я позивача має безпечний рівень життя на території Сирії.

Ніхто з членів родини позивача, на території Сирії не переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи, політичних поглядів. Слід зауважити, що ніхто особисто не переслідувався з членів родини шукача захисту на момент проживання в м. Латакія (Сирія) та не виникало жодних проблем через це.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації позивача в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення з боку державних або недержавних установ. Позивач не підтримує жодну зі сторін сирійського конфлікту, ніколи не висловлював будь-яку власну публічну позицію щодо нестабільної ситуації в Сирії.

В ході співбесіди 31.10.2017 позивач зазначив, що м. Латакія знаходиться повністю під контролем сирійської влади, але на всій території Сирії зберігається неспокійна ситуація. Також, враховуючи наявну інформацію за країною походження позивача, можна стверджувати, що мирні жителі Сирії масово повертаються в свої будинки в звільнених від бойовиків районах Сирії. При цьому, курдські ополченці і сирійські військові разом займаються розмінуванням місцевості, відновленням інфраструктури та житлових будівель. Додатково, за інформацію по країні походження позивача підтверджується звільнення 90% території Сирії від терористичних груп, що свідчить про те, що ситуація на території Сирії значно покращилася.

Під час процедури набуття міжнародного захисту позивач стверджував, що теперішня ситуація на території Сирії погіршується у порівнянні з колишнім положенням на території країни громадянської належності та на всій території Сирії проводяться активні бойові дії. Натомість, всупереч тверджень заявника, за інформацію за країною походження позивача, в рідному для нього місті Латакія спостерігається покращення гуманітарної ситуації, зменшення інтенсивності військових дій, відбудова інфраструктури у містах, які були звільнені від представників терористичних угруповань і контролюються представниками органів державної влади Сирії, а також відмічаються свята.

Відповідно до інформації по країні походження позивача, голова комісії з національної безпеки та зовнішньої політики Ірану ОСОБА_3 підкреслив, що Сирія наразі сильніша, ніж будь-коли.

Позивач зазначає, що на території Сирії наразі приймають участь у військових діях безліч сторін, кожна з яких відстоює свої власні інтереси, але він не підтримує нічиєї сторони, а просто бажає проживати в безпеці.

Наявність активних військових зіткнень в певних регіонах Сирії є підтвердженою обставиною, проте при розгляді заяви про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід також враховувати такі елементи, як інтенсивність військового конфлікту в певному регіоні, перспективи, тенденції до вирішення відповідного збройного конфлікту, ситуацію в гуманітарній та інтеграційній сферах на території країни громадянської належності позивача.

З актуальної інформації за країною походження позивача, інформаційних звітів міжнародних організацій спостерігаються позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності від представників радикальних екстремістських угруповань, стабілізації загальної соціальної-політичної ситуації в Сирії, закріплення ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах, що, враховуючи відсутність у заявника конфліктів з представниками органів державної влади, створює можливість повернення заявника до зазначених регіонів.

З інформації за країною походження позивача також спостерігається відновлення інфраструктури, забезпечення можливостей для працевлаштування жителів Сирії на період відбудови країни. Відбувається поступова стабілізація ситуації на території регіону постійного проживання позивача на території Сирі, в м. Латакія, що підтверджується інформацією за країною походження, - за переліком додатку № 9 рекомендаційної позиції до висновку від 25.06.2020, що було враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

З огляду на вищезазначене, орган ДМС дійшов висновку, що під час проживання в Сирії позивач не зазнав жодних переслідувань за конвенційними ознаками. Загальна ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі міжнародного захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на батьківщину, непослідовність та суттєві розбіжності в твердженнях позивача.

При цьому, складна соціально-політична ситуація в Сирії у будь-якому разі не надає автоматичних підстав для визнання біженцями або надання додаткового захисту особам, які виїхали з країни унаслідок військового конфлікту, або ж не бажають повертатися на Батьківщину, приймаючи до уваги також інформацію за країною походження позивача, з якої відзначається врегулювання напруженої ситуації та покращення життя населення.

Стосовно побоювання зазнати певних переслідувань, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності, які б могли бути пов`язаними з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Сирії.

З матеріалів особової справи позивача спостерігаються суттєві розбіжності в його твердженнях, які він не зміг належним чином обґрунтувати; позивач плутається в своїх твердженнях, що вказує на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до заяв особи та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Позивачем використано заздалегідь неправдиву інформацію для посилення ефекту власної історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності для прийняття бажаного рішення за результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, виїзд позивача з Сирії не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати іншої серйозної шкоди. З матеріалів особової справи встановлено, що позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичними поглядами. З аналізу матеріалів особової справи позивача встановлена відсутність належної доказової бази, яка б вказувала на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях. Встановлено, що позивачу не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання у випадку повернення на територію країни громадянської належності, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці у випадку повернення на батьківщину відсутні.

Позивач надає суперечливу та необґрунтовану інформацію стосовно його арештів правоохоронними органами та службами безпеки Сирії. Так, в заяві від 16.11.2015 позивач вказав, що служба безпеки Сирії хотіла його заарештувати через те, що він не проходив строкову службу в армії, але не заарештували, однак під час анкетування та проведення співбесід співбесіди 31.10.2017 він вказав, що проходив строкову службу в армії Сирії в період 1999-2001 рр.

Під час співбесіди 24.11.2015 позивач зазначив, що службою безпеки Сирії його було затримано на 1 добу через те, що у нього на телефоні була програма "Скайп", та його відвезли до відділку для з`ясування обставин та потім відпустили. Під час співбесіди 31.10.2017 позивач зазначив, про його арешт взимку 2013 року під час прогулянки з сином у парку, звідки його забрали до відділку на 15 днів. Однак в подальшому під час співбесіди позивач повідомив, що перебував у відділку 1 місяць. Позивач під час співбесіди вказав, що документи в поліції на нього не оформлювались. Позивач плутається в своїх твердженнях та, враховуючи проведений аналіз і зіставлення з іншими елементами заяви особи, зазначене вказує на неправдоподібність такого елементу та на посилення власної історії переслідування шляхом надання неправдивої інформації.

Відповідно до отриманих пояснень з приводу того, чому взагалі позивач був заарештований та по відношенню до нього обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту на території країни громадянської належності, він не зміг надати пояснень стосовно змісту та характеру ймовірно висунутих проти нього обвинувачень. Позивач зазначив, що правоохоронні структури Сирії хотіли, щоб він на них працював та щоб доповідав інформацію стосовно різних терористичних угрупувань, які є на території Сирії і так як він суніт, то йому буде дуже легко проникати до терористичних угрупувань. Однак під час співбесіди 31.10.2017 позивач зазначив про те, що йому було так страшно, що він взагалі не запитував за що його арештовують.

Позивач також плутається у власних твердженнях з приводу фізичного насилля, яке до нього застосовувалося правоохоронцями. Під час співбесіди від 24.11.2015 він зазначав, що декілька разів піддавався фізичному насиллю у відділку: його роздягли, закрили очі та били руками і ногами, але після того як заявник погодився співпрацювати з поліцією, його відпустили. Під час співбесіди 31.10.2017 позивач вказував, що 15 днів, які він перебував у відділку наносилося фізичне насилля кабелем (дротами) по ногам та обличчю і побої застосовувалися кожен день.

Разом із тим, факт отримання погроз з боку правоохоронців не підтверджуються, а тому є сумнівним. Позивач вказав, що його побили, але детально описати ситуацію не зміг, надав лише загальну інформацію: зустріли, покликали, забрали до відділку поліції, побили тощо. Позивач не може надати точної інформації щодо кількості скоєних на нього нападів, не може назвати дату та час нападів, відсутня інформація щодо осіб та їх точної кількості, які здійснили цей напад. Позивач плутається у власних твердженнях, називаючи різні ситуації затримання, різну кількість днів арешту. Також, позивач не може надати чіткої відповіді щодо знаряддя, яким його били, зазначивши, що то був дріт, то палиці, то взагалі тілесні ушкодження наносилось руками та ногами. Враховуючи вищенаведене, елементи переслідування позивача також не знайшли свого підтвердження.

Поряд із тим, позивач не мав жодних проблем при зверненні до дипломатичних представництв Сирії в Україні та безперешкодно отримав паспорт моряка 21.05.2013 і легально перетнув кордон Сирії з Ліваном , де приєднався до морської компанії для подальшого оформлення документів, та на підставі паспорту моряка потрапив на територію України, що додатково підтверджує необґрунтованість побоювань заявника зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни громадянської належності. Це свідчить про те, що позивач продовжує користуватися захистом країни громадянської належності і не має підстав для відмови у користуванні подібним захистом.

Додатковим елементом, який вказує на необґрунтованість висловлених побоювань позивача зазнати загрози у випадку повернення на територію Сирії є обставина, відповідно до якої близькі родичі позивача не зазнають жодних проблем, які б свідчили про наявність будь-якої небезпеки на території Сирії. Важливо відзначити, що він підтримує зв`язок з членами своєї родини, які проживають на території Сирії та на території Бельгії, його рідним нічого не загрожує на території Сирії, члени сім`ї повідомляли йому про нормальну ситуацію як в країні громадянської належності в цілому, так і в місті, в якому вони проживають. Необхідно додатково зазначити, що ніхто з членів його родини ніколи не переслідувався та не переслідуються на території Сирії за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивача також не звинувачували на території Сирії у порушенні соціальних або моральних норм.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Сирії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування на території Сирії, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За матеріалами особової справи також встановлено відсутність ознак щодо застосування до позивача серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Сирії. Здійсненим в ході опрацювання клопотання аналізом інформації по країні громадянської належності встановлено, що станом на теперішній час більша частина Сирії перебуває під контролем уряду (зокрема міста Дамаск, Латакія, Алеппо, Хомс та інші), наявна інформація з урахуванням пояснень шукача захисту та відсутності в нього окремих індивідуальних обставин надає підстави вважати можливим його повернення та безпечне оселення в країні його громадянської належності. Зазначене додатково підтверджується листом МЗС від 11.05.2019 № 71/КІТП/14-500-384, відповідно до якої встановлюється, що м. Дамаск та дві третини сирійської території контролюється урядом та характеризується відсутністю безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців.

З матеріалів особової справи, приймаючи до уваги твердження позивача під час проведення співбесід та аналізу актуальної інформації по Сирії, не прослідковується взаємозв`язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі або безпеці позивача у разі його добровільного повернення на територію Сирії. За матеріалами особової справи також встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

З інформації за країною походження спостерігається в цілому задовільний стан безпекової ситуації в Сирії, поступове відновлення миру та стабільності на території країни громадянської належності позивача, звільнення території країни від представників терористичних угруповань, відновлення державного контролю над зазначеними територіями, активне добровільне повернення громадян Сирії на батьківщину.

Наразі значна частина території Сирії звільнена від представників терористичних угруповань, контролюється представниками органів державної влади країни громадянської належності, відбувається поступова відбудова інфраструктури та комунікацій у звільнених районах, активне повернення громадян Сирії на батьківщину, міжнародне сприяння у відновленні миру та стабільності на території Сирії, зменшення інтенсивності військового конфлікту на території значної частини країни, проведення роботи над усуненням наслідків збройного конфлікту на території Сирії, що створює можливість переміщення позивача до цих регіонів.

Крім цього, за матеріалами актуальної інформації по Сирії, у період з січня по кінець липня 2017 року 602759 переселених сирійців повернулися в свої будинки, через поліпшення економічної ситуації та ситуації в галузі безпеки у районах, які вони покидали. До того ж, засоби масової інформації повідомляють, що в сирійських містах таких як Тартус та Латакія зберігається спокійна ситуація Слід вказати, що в північній частині Сирії в м. Хасеке, м. Ель-Камишли, а також в інших сирійських провінціях відбулися заходи, присвячені Міжнародному жіночому дню, які передбачали акції та вистави для дітей і жінок

За таких обставин клопотання не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При вирішенні спору суд також враховує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Поряд із тим, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Подібна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом в т.ч., але не виключно, у постанові від 06.03.2019 у справі № 826/14576/16 (адміністративне провадження №К/9901/35992/18), у постанові від 06.03.2019 у справі № 815/2505/17 (адміністративне провадження №К/9901/18404/18), постанові від 10.06.2020 у справі 420/3127/19 (адміністративне провадження №К/9901/102/20).

При цьому судом враховуються актуальні матеріали по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Окремої уваги заслуговує та обставина, що на території Сирії наразі проживають батько, дружина, син, 2 рідних брати, сестра та батько дружини позивача, які не зазнають жодних переслідувань, рівно як і не мають побоювань зазнати переслідувань, про що позивач відверто розповів співробітниками міграційної служби.

Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таким чином, під час повторного розгляду звернення ОСОБА_1 на виконання судового рішення органом міграційної служби всебічно досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача, надано оцінку поясненням шукача захисту в аспекті керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, всебічно проаналізовано всі аргументи позивача та зроблено аргументований висновок про відсутність підстав для надання Україною міжнародного захисту позивачу.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до Сирії через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут. Зокрема, позивач навмисно вирішив зійти з корабля саме в Україні, а не в Туреччині, де в нього проживає сестра, так як оцінює Україну як «хороший захист». В м. Одесі позивач улаштував побут на працює на базарі «Новий ринок».

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Принцип рівності сторін у процесі є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

За обставин справи, позивачем не наведено обґрунтованих доводів проти оскаржуваного рішення, які б доводили неправомірність ненадання йому статусу біженця та додаткового захисту і одночасно наявність суттєвих чинник для надання таких статусів. Натомість, відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази, приписи чинного законодавства, актуальну інформацію про країні походження позивача доведено надуманий характер позовних вимог та аргументів, покладених позивачем в основу своєї позиції.

Положення пункту 6 частини першої статті 11 Закону не поширюється на біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту, якщо він (вона) може навести достатні обґрунтування, які випливають з попередніх переслідувань, для своєї відмови користуватися захистом країни своєї громадянської належності.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк