Справа № 240/7021/20
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7021/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева М.С.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

01 березня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до 10 ТВУЗ Держспецзв`язку у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2019.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2019.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (вул.Паркова, 1, Миропіль, Романівський район, Житомирська область,13033, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2019.

Зобов`язано 10 Територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2019.

Не погодившись з вказаним висновком суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення суду першої інсатнції скасувати та ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції неправомірно посилається на наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», оскільки зазначений наказ не поширює свою дію на військовослужбовців 10 територіального вузла урядового зв`язку Держспецзв`язку.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 2016 року є учасником бойових дій, про що йому видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 09.02.2016, та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Позивач звільнений з військової служби та з 31.12.2019 виключений зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

Водночас, з огляду на матеріали справи додаткова відпустка за 2016-2019 рік як учаснику бойових дій, - не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски, - не виплачувалась.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані дні соціальної відпуски позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не було нараховано та виплачено при звільненні компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, що свідчить про протиправну бездіяльність, оскільки будь-які дії стосовно вказаних виплат не вчинялися.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Положеннями ст.16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до приписів ст.5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час

Пунктом 12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту" передбачено використання учасниками бойових дій чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що учасники бойових дій мають безумовне право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати.

Таким чином, правовою підставою для надання особі відпустки у порядку визначеному ст.16-2 Закону України "Про відпустки" та п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту" є виключно набуття такою особою статусу учасника бойових дій, а не наявність у такої особи статусу військовослужбовця.

Указом Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Протягом усього періоду існування спірних правовідносин дія особливого періоду не припинялась.

Подія набуття заявником статусу військовослужбовця одночасно зумовила як неможливість фізичного використання права на додаткову відпустку учасника бойових дій у натурі, так і виникнення права на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є неможливим.

Відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, а норми ч.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" прямо гарантують таке право.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення заявника зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено усіх необхідних розрахунків з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Колегія суддів також зазначає, що припинення можливості фізичного використання особою відпустки на час особливого періоду не означає припинення права особи на відпустку як таку, котре (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) шляхом безпосереднього надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який не може тривати не визначений термін; 2) шляхом грошової компенсації невикористаної відпустки.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі № 620/4218/18 і цей висновок повністю поширюється на спірні правовідносини, оскільки на момент звільнення зі служби заявник мав статус військовослужбовця.

Відповідно до ч.2 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно посилань відповідача на те, що тільки у 2016 особовий склад Держспецзв`язку набув статусу військовослужбовців, відтак позивач не має права на додаткову відпустку, і відповідно не має права на компенсацію невикористаної відпустки, колегія суддів зазначає, що дані посилання є необґрунтованими, оскільки суб`єкт владних повноважень не врахував підстав призначення позивачу додаткової відпустки у спірних правовідносинах.

Так, згідно із ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" (у редакції від 17.05.2014 р.) заявник, особи рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів внутрішніх справ, які на момент набрання чинності цим Законом проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, у підрозділах Державної фельд`єгерської служби України, призначаються за їх згодою на відповідні посади військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в порядку переатестації протягом шести місяців з дня набрання чинності Положенням про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

У свою чергу Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України Затверджено Указом Президента України від 31 липня 2015 року № 463/2015 і набуло чинності 05.08.2015.

Проте, у відповідності до п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" сфера дії цього закону поширена на військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України ще з 09.04.2014.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу 10 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Матохнюк Д.Б.