Справа № 640/9613/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 року м. Київ № 640/9613/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул.

Народного Ополчення, 5А)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04 лютого 2020 року № 0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004, № 0-1004, № 0-1004.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідача були відсутні правові підстави для проведення перерахунку суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2018 роки.

При цьому позивач вказує, що ним було сплачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2018 роки відповідно до податкових повідомлень-рішень від 20 червня 2017 року та від 14 травня 2019 року, які відповідач безпідставно вважає скасованими (відкликаними).

Позивач звертає увагу на те, що з 2018 року останнім жодних заяв щодо звірки чи перерахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки до ГУ ДПС у Київській області або до інших податкових органів не подавалося.

Крім того, на переконання позивача, відповідачем невірно встановлену загальну площу об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток, при визначенні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, оскільки позивачем було відчужено частину об`єктів житлової нерухомості.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 травня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління ДПС у Київській області зазначив, що здійснюючи перерахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2018 роки та надсилаючи позивачу нові податкові повідомлення-рішення від 04 лютого 2020 року, відповідач діяв відповідно до вимог чинного податкового законодавства, зокрема підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України.

Також представник відповідача стверджував, що, за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку. При цьому, відповідач наголосив, що станом на 03 червня 2020 року за ОСОБА_1 рахується три квартири.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у с. Вишеньки, Бориспільського району, Київської області.

Згідно інформації контролюючого органу за ОСОБА_1 як за власником рахуються три квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

20 червня 2017 року Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято податкові повідомлення рішення про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, доказів направлення яких на адресу позивача до суду не надано.

При цьому, позивач зазначає, що податкових повідомлень-рішень від 20 червня 2017 року на його адресу не надходило, а податкові зобов`язання були ним сплачені добровільно.

Разом з тим, позивач вказує, що у вересні 2018 року йому стало відомо, що згідно відомостей бази даних реєстру боржників за ним рахувався борг з податку на нерухомість за п`ять квартир у Печерському районі м. Києва та неналежну йому нерухомість в селі Мала Олександрівка Бориспільського району в сумі 27357,80 грн. по ДПІ у Бориспільському районі та 10350,00 грн. борг за 2016 рік по ДПІ у Печерському районі.

Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись із визначеним відповідачем боргом зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки позивач направив звернення до ГУ ДФС у Київській області від 16 листопада 2018 року №19260/ФОП/10-36-51 щодо перерахування податку на нерухомість та скасування боргу.

Позивач вказує на те, що відповіді від посадових осіб відповідача на його звернення від 16 листопада 2018 року не надійшло. Підкреслює, що лише після особистого прийому у керівника ГУ ДФС у Київській області та повторного подання відповідної заяви відповідачем було проведено перерахунок податкового зобов`язання, скасовано борг у сумі 27 357,80 грн. та видано ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення за 2017 рік від 29 жовтня 2018 року № 0-1004 на суму 2 388,00 грн., № 0-1004 на суму 3132,00 грн. та № 0-1004 на суму 5810,40 грн.

Також, 14 травня 2019 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення рішення на три об`єкта нерухомості у Печерському районі № 0-2512 на суму 6760,04 грн., № 0-2512 на суму 3704,39 грн. та № 0-2512 на суму 4858,52 грн., які у подальшому було сплачено позивачем відповідно до квитанцій від 12 грудня 2018 року.

04 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС у Київській області проведено перерахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2018 роки, прийнято нові податкові рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік № 0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004, № 0-1004, № 0-1004.

Не погоджуючись з викладеною в листі ГУ ДПС у Київській області від 05 лютого 2020 року інформацією та податковими повідомленнями-рішеннями від 04 лютого 2020 року № 0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004, № 0-1004, № 0-1004, позивач звернувся до ДПС України зі скаргою від 17 лютого 2020 року.

За результатами розгляду скарги позивача ДПС України прийнято рішення від 13 квітня 2020 року № Л199-0008-05-04-09, яким податкові повідомлення-рішення відповідача від 04 лютого 2020 року залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Незгода позивача із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписи пп. 266.2.1 п. 266.1 статті 266 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 Податкового кодексу є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 п. 266.5 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно пп. 266.7.2 п. 266.6 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України 01 січня 2015 року, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за виключенням випадків, визначених пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 ПК України.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо протиправності перерахунку відповідачем суми сплаченого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2018 роки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у відповідності до пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо:

об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;

розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;

права на користування пільгою із сплати податку;

розміру ставки податку;

нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Таким чином, скасування (відкликання) податкових повідомлень-рішень на підставі приписів пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України здійснюється виключно за письмовою заявою платника податків, а не з власної ініціативи податкового органу.

Як було зазначено позивачем та жодним чином не спростовується відповідачем, після проведення звірки даних та перерахунку сум грошового зобов`язання у грудні 2018 року ОСОБА_1 жодних заяв у порядку пп 266.7.3 п. 266.7 статті 266 до Головного управління ДПС у Київській області не подавав.

Крім того, положення пп. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України визначають, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

За такого правового регулювання, подання позивачем у грудні 2018 року заяви про проведення звірки даних жодним чином не могло стосуватися вказаних у податкових-повідомленнях рішеннях від 14 травня 2019 року сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, оскільки станом на таке звернення грошове зобов`язання за вказаний період 2018 року контролюючим органом визначено не було відповідно до приписів пп. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України.

Також, згідно пп. 266.10.3. п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, у контролюючого органу були відсутні визначені законодавством підстави для нарахування або перерахування суми податку за 2016 рік після закінчення встановленого п. 102.1 ст. 102 ПК України строку.

Крім іншого, відповідно до підпункту 60.1.2 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу.

Такі положення кореспондуються і з приписами, закріпленими в Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254 (далі також - Порядок).

Так, підпунктом 4 пункту 1 розділу V Порядку передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення.

У випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги (пункт 60.3 статті 60 Податкового кодексу України).

Тобто, податкове повідомлення-рішення визнається відкликаним у разі прийняття контролюючим органом рішення, яким задовольняється скарга на користь платника податків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/4418/19-а.

При цьому, відповідачем жодних доказів на підтвердження прийняття рішення про скасування податкових повідомлень рішень від 20 червня 2017 року та від 14 травня 2019 року, якими було визначено суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2018 роки, до суду надано не було

Щодо податкових повідомлень-рішень про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік суд вважає за необхідне вказати наступне.

Положення пп. 266.7.1. п. 266.7 ст. 266 встановлюють, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

При цьому, доданими до позовної заяви копіями договорів дарування квартири від 28 січня 2019 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується факт відчуження ОСОБА_1 квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було направлено до ДПС України додаткову інформацію від 16 березня 2020 року, до пояснень якої було долучено копії вказаних вище договорів дарування та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак вказані вище документи при прийнятті рішення ДПС України від 13 квітня 2020 року № Л199-0008-05-04-09 залишилися поза увагою контролюючого органу.

У контексті наведеного, суд звертає увагу на те, що згідно з пп. 266.8.1. п. 266.8 ст. 266 ПК України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 04 лютого 2020 року № 0-1004 та № 0-1004 щодо сплати податку на нерухоме майно за 2019 рік підлягають скасуванню у повному обсязі, у зв`язку з відсутністю у останнього об`єктів оподаткування.

Крім того, у відповідності до пп. 266.4.1 п. 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема, для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів.

Тобто, контролюючий орган був зобов`язаний врахувати вказану вище пільгу та здійснити обрахування суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на один об`єкт нерухомості, що у свою чергу свідчить про протиправність податкового повідомлення-рішення від 04 лютого 2020 року № 0-1004.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з протиправністю їх прийняття.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.

Стосовно розподілу витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн., суд зазначає наступне.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що у розумінні статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами 1 та 2 статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

Судом вбачається, що вимога про стягнення судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу була заявлена представником позивача при зверненні до суду з адміністративним позовом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 15 квітня 2020 року між адвокатом Дерев`янком Іваном Михайловичем та ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № ФО-04/2020 пунктом 1.1 якого передбачено, що на підставі цього договору адвокат бере на себе зобов`язання щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства); надання правової допомоги у спорі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 04.02.2020 року №0-1004/2016р, №0-1004/2016р, №0-1004/2016р, №0-1004/2018р, №0-1004/2018р, №0-1004/2018р, №0-1004, №0-1004, №0-1004, шляхом, але не виключно, складання усіх процесуальних документів та здійснення представництва і захисту інтересів Клієнта у суді першої інстанції (Окружний адміністративний суд міста Києва) та апеляційної інстанції (Шостий апеляційний адміністративний суд).

Пунктом 3.1 даного договору визначено, що розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до Додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги № ФО-04/2020 від 15 квітня 2020 року та акта прийняття-передачі наданих послуг від 24 квітня 2020 року загальна вартість робіт становить 15000,00 грн.

Крім того, представником позивача надано до суду детальний опис робіт, який містить у вказаному вище акті від 24 квітня 2020 року, а також квитанцію від 24 квітня 2020 року на суму 15000,00 грн.

Суд звертає увагу на вимоги частини шостої, сьомої статті 134 КАС України, якими встановлено право суду, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

При цьому, жодних заперечень щодо не співмірності витрат на професійну правничу допомогу поданий до суду відповідачем відзив не містить також в матеріалах справи відсутні з боку відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідно до частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Отже, з цього приводу спір між сторонами відсутній.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19, від 24 квітня 2020 року у справі №400/478/19, від 22 квітня 2020 року у справі 440/1757/19.

З огляду на наявні у справі документи, суд приходить до переконання, що позивач обґрунтував розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу та підтвердив належними та допустимими доказами їх фактичне надання адвокатом та надав первинні документи про надання таких адвокатських послуг.

Частинами першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04 лютого 2020 року №0-1004/2016р, №0-1004/2016р, № 0-1004/2016р, № 0-1004/2018р, №0-1004/2018р, № 0-1004/2018р, № 0-1004, № 0-1004, №0-1004.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) та витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук