Справа № 300/3260/20
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
24 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3260/20 пров. № А/857/1710/21
Судді Восьмого апеляційного адміністративного суду Улицького Василя Зіновійовича щодо постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 року, винесеної за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 300/3260/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано- Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МУ (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 03.06.2020 у ВП №52428505.
Рішенням Івано-Франківським окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішенням Івано-Франківським окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року у справі №300/3260/20 та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Вважаю, що у даній справі Восьмий апеляційний адміністративний суд дійшов помилкових висновків щодо скасування судового рішення з огляду на таке.

Як слідує зі змісту положень ч. 3 ст. 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до матеріалів справи і є відкритою для ознайомлення.

Хоча і окрема думка, в свою чергу, немає жодного правового значення для результатів розгляду справи, але, відповідно до вимог процесуального закону, виключно саме таким чином суддя у процесуальний спосіб може висловити свою незгоду з прийнятим по справі рішенням суду в цілому та зняти з себе професійну відповідальність за його зміст та подальшу реалізацію.

Користуючись наданим КАС України правом на висловлення окремої думки, вважаю за необхідне виразити свою «незгоду» із прийнятою нашою колегією постановою від 24 лютого 2021 року у справі № 300/3260/20 про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року та ухвалення нового рішення, яким в позову відмовлено повністю.

Приймаючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 року, по даній справі, колегія суддів вважала, що позов заявлено не до належного відповідача.

З цих підстав, суд скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову відмовив.

Дослідивши матеріали даної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаю, що вищевказана позиція не є правильною, з огляду на наступне, а саме.

Суду апеляційної інстанції слід було скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити повністю позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ про визнання протиправною та скасування постанови.

Відповідно до ст.287 КАС України, якою визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частина 3 цієї статті вказує, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Також слід врахувати положення ч.4 ст.46 Кас України - відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана позивачем постанова винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, а тому саме цей орган є належним відповідачем по справі.

Стосовно підстав, які вказують на необхідність задоволення позову в повному обсязі слід звернути увагу на наступне.

Верховний Суд у справі №400/4023/19 (адміністративне провадження К/9901/14498/20), яка за предметом та підставами позову є аналогічною справі, що розглядалася колегією апеляційного суду, дійшов правових висновків, щодо системного підходу в застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Вказано, що Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню. Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Норми частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

При цьому, пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

За таких обставин суд касаційної інстанції вважає, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Матеріали справи вказують, що державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі, таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у оскаржуваній Салієм В.О. постанові.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Користуючись таким правом, не погоджуюся з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 року, оскільки вважаю, що апеляційну скарга ОСОБА_1 у справі №300/3260/20 слід задоволити в повному обсязі.

Суддя В. З. Улицький