Справа № 260/3210/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 260/3210/20 пров. № А/857/912/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ),

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року (суддя Плеханова З.Б., час ухвалення 16:43 год., місце ухвалення м.Ужгород, дата складання повного тексту не зазначена),

у справі №260/3210/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ),

про визнання протиправними та скасування постанов,

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в якому просив: 1) визнати протиправною та скасувати постанову Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 25.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №52093140; 2) визнати протиправною та скасувати постанову Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 27.04.2018 року про відкриття виконавчого провадження №56278761; 3) стягнути на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано постанови Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області: - від 25.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому проваджені №52093140; - від 27.04.2018 року про відкриття виконавчого провадження №56278761. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1681 гривні.

З цим рішенням суду першої інстанції від 29.10.2020 року не погодився відповідач Ужгородський МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) та оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.04.2018 року винесена правомірно за наслідками невиконання в добровільному порядку виконавчого листа №712/11701/12, виданого 22.08.2016 року. Зазначає апелянт, що стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає умов, згідно яких у випадку повернення без виконання виконавчого документа відповідно до п.1 статті 37 Закону за заявою стягувача, виконавчий збір не стягується. Вважає скаржник, що дії державного виконавця вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства і підстав для їх скасування немає. Зазначає, що вимоги боржника про скасування постанов про стягнення з боржника виконавчого збору, винесених при виконанні виконавчого провадження №52093140 (зареєстровану як окремий виконавчий документ ВП 56278761) не обґрунтовані ні скаржником ні судом першої інстанції, оскільки з підстав, наведених у ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та виконувати останню як окремий виконавчий документ. Тому стверджує відповідач (апелянт), що дії державного виконавця вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 29.10.2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому його рішення є законним та обґрунтованим, яке просить залишити без змін, залишивши апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2015 року по справі №712/11701/12, було змінено рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2015 року, а саме, постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ ОТП БАНК заборгованість за кредитним договором №СМ800/014/2005 від 04 серпня 2005 року в розмірі 592200,59 грн. (а.с. 21-26).

22 серпня 2016 року Апеляційним судом Закарпатської області на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист №712/11701/12, який надіслано для виконання до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якого є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), на підставі чого 01.09.2016 року було відкрите виконавче провадження №52093140.

25 квітня 2018 року головним державним виконавцем Губалем О.З. Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області було прийнято постанову про стягнення виконавчого збору (ВП №52093140) з ОСОБА_1 в розмірі 59220,05 грн. (а.с. 28).

На підставі цієї постанови про стягнення виконавчого збору від 25.04.2018 року у ВП №52093140 цим же головним державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №56278761 від 27.04.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 59220,05 грн. (30-31).

Також 27 квітня 2018 року цим же головним державним виконавцем, на підставі заяви ПАТ ОТП Банк №12-4-5/50 від 22.02.2018 року про повернення виконавчого документу, керуючись п.1 ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження, у виконавчому проваджені №52093140 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, згідно якої виконавчий лист №712/11701/12 від 22.08.2016р. повернуто ПАТ ОТП Банк (а.с. 27).

Не погоджуючись з прийнятими постановами про стягнення виконавчого збору від 25.04.2018 року та про відкриття виконавчого провадження від 27.04.2018 року, позивач ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі також Закон №1404-VIII в редакції від 07.03.2018 року).

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 5 ст.26 Закону №1404-VIII унормовано, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 3 ч.1, ч.4 ст.42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин 1 - 3 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

З аналізу наведених положень колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. За відсутності фактичного стягнення з боржника будь-яких сум за виконавчим документом, у державного виконавця відсутні законні підстави для стягнення виконавчого збору.

Вказана позиція суду відповідає правій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

За змістом наведених норм матеріального права, повернення виконавчого документа стягувачу є підставою для закінчення виконавчого провадження за виконавчим документом та для стягнення державним виконавцем виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що була фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом (ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII). При цьому, в силу вимог ч.2 ст.27 цього Закону, підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника присуджених сум, розмір яких є базою для визначення розміру виконавчого збору.

У розглядуваних правовідносинах судом встановлено, що з моменту відкриття виконавчого провадження №52093140 та до його закінчення будь-які грошові кошти позивачем як боржником, у добровільному порядку на користь стягувача не перераховувалися та в примусовому порядку державним виконавцем не стягувались, тобто відсутнє фактичне стягнення за виконавчим документом. Відтак, за відсутності фактичного стягнення з позивача будь-яких сум за виконавчим документом, у державного виконавця були відсутні законні підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові про стягнення виконавчого збору від 25.04.2018 року (ВП №52093140), а тому така постанова не відповідає вимогам ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, колегія суддів зазначає, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору від 25.04.2018 року (ВП №52093140) не містить жодних обґрунтувань, зокрема, про те із якими саме обставинами пов`язано факт стягнення із боржника виконавчого збору, в умовах того, що виконавче провадження було відкрито ще 01.09.2016 року і станом на 25.04.2018 року не було закінченим і виконавчий лист не був виконаним.

Як уже було вказано судом вище, лише 27.04.2018 року у виконавчому проваджені №52093140 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження.

Отже, станом на 25.04.2018 року у державного виконавця не було підстав виносити постанову про стягнення виконавчого збору згідно статті 40 Закону України Про виконавче провадження.

З огляду на наведене, доводи позивача про протиправність оскаржуваних постанов від 25.04.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому проваджені №52093140 та від 27.04.2018 року про відкриття виконавчого провадження №56278761 підтверджені належними та допустимими доказами, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для їх скасування.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що у своїх доводах відповідач (апелянт) покликається на практику Верховного Суду, що наведена у постанові від 30.05.2018 року у справі №808/3791/16, де суд касаційної інстанції дійшов висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Однак, висновки зазначеної постанови були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №2540/3203/18 у зв`язку із різним застосуванням й тлумаченням судами касаційної інстанції різної юрисдикції норм права у подібних правовідносинах. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №2540/3203/18 дійшла висновку, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

На момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 р. по справі №755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відносно доводів апеляційної скарги на те, що відповідачем вживались заходи примусового виконання рішення у вигляді складання 19.09.2017р. постанови про опис та арешт майна боржника, то такі судом апеляційної інстанції відхиляються за недоведеністю, оскільки такі твердження жодними доказами не підтверджені.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що позивачем не оскаржувалася постанова відповідача від 15.06.2016 року про відкриття первинного виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №712/11701/12, виданого 22.08.2016 року, оскільки чинність цієї постанови не впливає на підставність позовних вимог.

При цьому, як видно із матеріалів адміністративної справи, постанова про відкриття виконавчого провадження №52093140 щодо виконання виконавчого листа №712/11701/12 від 22.08.2016 року була винесена 01.09.2016 року, а не 15.06.2016 року як вказує апелянт.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними та допустимими доказами, натомість відповідач не довів правомірність прийняття оскаржуваних постанов, які підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року в адміністративній справі №260/3210/20 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 02.03.2021 року