Справа № 160/7856/20
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2021 року Справа № 160/7856/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіРищенко А. Ю.
за участі секретаря судового засіданняДерев`янко К.П.
представника позивача представника відповідача Чабанової В.В. Гуртового В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, -
10.07.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Дніпровської міської ради (далі - відповідач), в якій позивач просить:
- визнати рішення Дніпровської міської ради «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради 7 скликання» № 2/55 від 25.03.2020 протиправним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, тобто нечинним.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.03.2020 Дніпровська міська рада на своєму засіданні прийняла рішення № 2/55 «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради 7 скликання», яке було прийнято з порушеннями приписів ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до яких проекти нормативно-правових актів оприлюднюються не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття. Разом з тим, проект спірного рішення було оприлюднено на інтернет-сайті Дніпровської міської ради лише 16.03.2020, що в свою чергу призвело до порушення прав ОСОБА_1 як громадянина України на доступ до публічної інформації. Крім того, відповідачем було порушено порядок внесення змін до Регламенту, оскільки розпорядженням Дніпровського міського голови № 305-р від 23.03.2020 про внесення змін до розпорядження міського голови від 02.03.2020 № 189-р «Про скликання чергової сесії міської ради 7 скликання» слова «у приміщенні ради» замінені на «у дворі міської ради», що є не конкретно визначеним, а отже мало місце порушення визначення місця проведення пленарного засідання. Також, оскаржуваним рішенням було передбачено можливість дистанційного проведення пленарних засідань ради, що є порушенням принципу гласності, оскільки під час проведення таких засідань неможлива участь слухачів, присутність представників засобів масової інформації. Об`єктивності необхідності проведення сесій дистанційно Дніпровська міська рада не визначила. Внесені спірним рішенням зміни до Регламенту також суперечать Статуту територіальної громади м. Дніпропетровська та іншим положенням Регламенту Дніпровської міської ради 7 скликання.
15.07.2020 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю останньої вимогам ст. 161 КАС України.
На виконання вимог ухвали суду, 29.07.2020 позивачем були усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 відкрито провадження у справі № 160/7856/20 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
07.09.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти вимог позовної заяви заперечував, посилаючись на те, що порушення під час оприлюднення оскаржуваного рішення ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може однозначно свідчити про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки наслідком недодержання вказаних приписів є лише можливість притягнення винних осіб до відповідальності, яка передбачена ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Разом з цим, Закон України «Про доступ до публічної інформації» в даному випадку не дає правової можливості, внаслідок його порушення, допустити скасування рішення. Також зазначено про те, що проект рішення «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання», з урахуванням п. 12 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, що затверджений постановою КМУ № 996 від 03.11.2010 не відноситься до таких, які підлягають обговоренню з громадськістю. Крім викладеного, зазначено про те, що оскаржуване рішення не зачіпає конкретних прав ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 подальший розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі № 160/7856/20 призначено на 16.11.2020.
16.11.2020 підготовче засідання по справі № 160/7856/20 відкладено до 23.11.2020.
23.11.2020 підготовче засідання по справі № 160/7856/20 відкладено до 30.11.2020.
30.11.2020 підготовче засідання по справі № 160/7856/20 відкладено до 07.12.2020.
07.12.2020 у підготовчому засіданні по справі № 160/7856/20 оголошено перерву до 14.12.2020.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 витребувано від Дніпровської міської ради: відомості про кількість сесій в форматі відеоконференції, які проводились з 25.03.2020 по час звернення позивачем до суду з даним позовом; інформацію щодо технічних засобів та програмного забезпечення за допомогою, якого проводились засідання.
14.12.2020 у підготовчому засіданні по справі № 160/7856/20 оголошено перерву до 27.01.2021.
27.01.2021 представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 07.12.2020 долучено витребувані документи.
27.01.2021 усною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу № 160/7856/20 до судового розгляду по суті на 01.02.2021.
Представник позивача у судовому засіданні, призначеному на 01.02.2021, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні, призначеному на 01.02.2021, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, що міститься в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити повністю.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» на виконання законів України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відповідно до листа департаменту забезпечення діяльності Дніпровської міської ради від 16.03.2020 вх. № 8/1499, Дніпровська міська рада 25.03.2020 прийняла рішення № 2/55 «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання».
Вважаючи вказане рішення Дніпровської міської ради таким, що прийнято всупереч вимогам діючого законодавства, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою у порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (ст. 144 Конституції України).

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до ст. 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження регламенту ради.

Відповідно до ст. 46 Закону № 280/97-ВР порядок скликання, проведення сесії, визначення порядку денного, підготовка прийняття та оприлюднення рішень визначаються Законом України Про місцеве самоврядування в Україні та Регламентом відповідної ради.

У силу ч. 1 ст. 46 Закону № 280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Згідно із ч. 4 ст. 46 Закону № 280/97-ВР сесії ради скликаються: сільської, селищної, міської - відповідно сільським, селищним, міським головою; районної у місті, районної, обласної - головою відповідної ради.

Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць (ч. 5 ст. 46 Закону № 280/97-ВР).

Сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради (ч. 12 ст. 46 Закону № 280/97-ВР).

Не пізніше як на другій сесії затверджується регламент роботи відповідної ради, а також положення про постійні комісії ради (ч. 14 ст. 46 Закону № 280/97-ВР).

Відповідно до приписів ч. 1 та 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Нормами ст. 3 Закону № 2939-VI передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-VI проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Згідно положень ст. 24 Закону № 2939-VI недотримання вимог щодо оприлюднення інформації відповідно до ст. 15 цього Закону є підставою для відповідальності особи, винної у вчиненні такого порушення.

Беручи до уваги викладене, слід зазначити, що позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що проект оскаржуваного рішення був розміщений на сайті Дніпровської міської ради лише 16.03.2020, тобто в порушення встановленого ч. 3 ст. 15 Закону України «Про «про доступ до публічної інформації» строку. Вказане відповідачем не заперечується.

Разом з тим, на переконання суду порушення відповідачем ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-VI не може бути достатньою та самостійною підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Дніпровської міської ради, оскільки наслідком недодержання вимог ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-VI є лише можливість притягнення винних осіб до відповідальності, яка передбачена ст. 24 Закону № 2939-VI.

Таким чином, в даному випадку Закон № 2939-VI не надає правової можливості, внаслідок його порушення допустити скасування рішення.

Також, ОСОБА_1 зазначав і про те, що факт несвоєчасного опублікування проекту оскаржуваного рішення позбавило останнього можливості ініціювати та здійснити громадське обговорення вказаного проекту, звернутись до депутатів міської ради щодо внесення змін до нього.

Так, Порядком проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 996 від 03.11.2010 визначено вичерпний перелік випадків, в яких в обов`язковому порядку проводяться консультації з громадськістю щодо проектів нормативно-правових актів.

Відповідно до п. 12 Порядку № 996 в обов`язковому порядку проводяться консультації з громадськістю у формі публічного громадського обговорення та/або електронних консультацій з громадськістю щодо проектів нормативно-правових актів, які:

стосуються конституційних прав, свобод та обов`язків громадян;

стосуються життєвих інтересів громадян, у тому числі впливають на стан навколишнього природного середовища;

передбачають провадження регуляторної діяльності у певній сфері;

визначають стратегічні цілі, пріоритети і завдання у відповідній сфері державного управління (у тому числі проекти державних і регіональних програм економічного, соціального і культурного розвитку, рішення стосовно їх виконання);

стосуються інтересів територіальних громад, здійснення повноважень місцевого самоврядування, делегованих органам виконавчої влади відповідними радами;

визначають порядок надання адміністративних послуг;

стосуються правового статусу громадських об`єднань, їх фінансування та діяльності;

передбачають надання пільг чи встановлення обмежень для суб`єктів господарювання та інститутів громадянського суспільства;

стосуються присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності, які за ними закріплені, об`єктам права власності, які належать фізичним особам, імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій;

стосуються витрачання бюджетних коштів (звіти головних розпорядників бюджетних коштів за минулий рік).

Аналізуючи викладене, слід зазначити, що проект рішення «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання» не відноситься до таких, які підлягають обговоренню з громадськістю.

З урахуванням чого, доводи ОСОБА_1 щодо позбавлення відповідачем його можливості ініціювати та здійснити громадське обговорення проекту рішення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Щодо посилань позивача на порушення Дніпровською міською радою порядку внесення змін до Регламенту, то з цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Регламенту Дніпровської міської ради час та місце проведення пленарних засідань сесій ради та її органів визначаються Регламентом. Як правило, засідання сесій ради та її органів проводяться в приміщенні ради. У порядку, визначеному Регламентом, в окремих випадках може бути визначене інше місце проведення засідань.

Розпорядженням Дніпровського міського голови № 305-р від 23.03.2020 про внесення змін до розпорядження міського голови від 02.03.2020 № 189-р «Про скликання чергової сесії міської ради 7 скликання» слова «у приміщенні ради» замінені на «у дворі міської ради».

На переконання позивача, таке визначення місця як «у дворі міської ради» є не конкретизованим, а отже мало місце порушення визначення місця проведення пленарного засідання. Крім того, зазначено про те, що такий «збір» депутатів не є пленарним засіданням міської ради в розумінні законодавства та не може нести юридичних наслідків, зокрема, прийняття змін до Регламенту.

Однак такі твердження позивача, є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки жодних питань чи непорозумінь стосовно місця проведення пленарного засідання як у депутатів, так і у громадян та представників ЗМІ не виникало. Матеріали справи таких доказів не містять.

Більш того, розпорядження Дніпровського міського голови № 305-р від 23.03.2020 про внесення змін до розпорядження міського голови від 02.03.2020 № 189-р «Про скликання чергової сесії міської ради 7 скликання» в судовому порядку не оскаржувалось та було чинним, тому вважати факт проведення пленарного засіданні у дворі міської ради не законним не має жодних підстав.

Крім того, згідно із ч. 10 ст. 46 Закону № 280/97-ВР рішення про скликання сесії ради відповідно до частин четвертої, шостої та восьмої цієї статті доводиться до відома депутатів і населення не пізніш як за 10 днів до сесії, а у виняткових випадках - не пізніш як за день до сесії.

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Регламенту розпорядження міського голови про місце і час проведення та порядок денний пленарних засідань сесії із зазначенням основних питань, які вносяться на розгляд ради, а також місця, дати і часу проведення доводиться Департаментом до відома кожного депутата та населення міста не пізніше як за 10 днів до її відкриття (у виняткових випадках не пізніше як за день до сесії) через оприлюднення розпорядження, а також в електронній формі (шляхом надсилання повідомлення на електронну пошту депутата) або в інший можливий спосіб, а також здійснюється повідомлення через засоби масової інформації та офіційний веб-сайт ради.

Так, законодавством України передбачена можливість у виняткових випадках не пізніше як за день до сесії доведення до відома кожного депутата та населення рішення про скликання сесії ради, про місце, дату і часу її проведення.

При цьому, критерій «у виняткових випадках» нормативно не визначений ані Законом, ані Регламентом, відтак, є оціночним та має застосовуватись у взаємозв`язку із тими обставинами, які викликали таку необхідність та невідкладність вирішення питань, що зумовили їх актуальність.

В даному випадку така необхідність у зміні місця проведення сесії зумовлена встановленням загальнодержавного карантину з 12.03.2020 року та з метою убезпечення населення від поширення гострих респіраторних захворювань та вірусу СОVID-19.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем, при прийнятті оскаржуваного рішення, положень Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання, оскільки громадян та представників ЗМІ було позбавлено права бути присутніми на сесії міської ради, то такі твердження, на переконання суду, є також безпідставними та необґрунтованими, оскільки з наданих до позовної заяви фотоматеріалів вбачається, що як громадяни так і представники ЗМІ могли безперешкодно здійснювати фото- і кінозйомку, відео-, звукозапис, а також здійснювати відео- та аудіотрансляцію засідання через Інтернет, радіо, телебачення тощо.

Відносно посилань позивача на не проведення таємного голосування під час прийняття спірного рішення, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 59 Закону № 280/97-ВР рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Аналізуючи викладені норми законодавства, слід дійти висновку, що питання внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради 7 скликання не відноситься до тих випадків, в яких рішення приймаються таємним голосуванням, а отже доводи позивача про протиправне не проведення таємного голосування під час прийняття спірного рішення відхиляються судом.

Також, необхідно зауважити, що за результатами відкритого голосування по питанню порядку денного щодо внесення змін до Регламенту Дніпровської ради VII скликання щодо роботи у дистанційному режимі, проголосувало за - 48, проти - 0, утримались - 0. Після прийняття рішення жоден з депутатів не висловив зауважень, що його волевиявлення було спотворено, тому суд не вбачає підстав, що рішення Дніпровської міської ради «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради 7 скликання» № 2/55 від 25.03.2020 є незаконними.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що 16.12.2020 рішенням Дніпровської міської ради VIIІ скликання № 2/1-2 затверджено Регламент Дніпровської міської ради VIIІ скликання, а отже рішення Дніпровської міської ради «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради 7 скликання» № 2/55 від 25.03.2020 втратило свою дію.

Частиною другою статті 265 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

З урахуванням викладеного та беручи до уваги те, що оскаржуваний нормативно-правовий акт вичерпав свою дію то і визнання його нечинним в судовому порядку не спричинить жодних змін, оскільки рішення суду починає діяти лише з моменту набрання ним законної сили.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 1 ст. 19 КАС України.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як от наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 грудня 2015 року у справі №21-5361а15, від 1 грудня 2015 року у справі №21-3222а15, від 08 грудня 2015 року у справі №21-5435а15.

Згідно з ч. 2 ст. 264 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім визначеного цим актом певного кола осіб), в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Разом з тим, ані в позові, ані під час розгляду справи судом, позивачем не наведено обґрунтованих мотивів щодо того, яким чином оскаржуване рішення відповідача порушує права позивача, тобто породжує, змінює або припиняє його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що у межах заявленого позову позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідачем як суб`єктом владних повноважень доведено правомірність свого рішення, що оскаржується.

Враховуючи викладене, суд робить висновок, що позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 139 КАС України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 10 лютого 2021 року.

Суддя А. Ю. Рищенко