Справа № 480/2201/20
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 р.Справа № 480/2201/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2020, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 05.11.20 по справі № 480/2201/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення грошової компенсації, одноразової грошової допомоги та грошового забезпечення,,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач, військова частина НОМЕР_1 ), в якій, з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.86-93), просив: стягнути з військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки розрахунку №18 від 18.03.2020 та інформації від 22.04.2020 №40/51/27/3-913 про вартість належних предметів форменого обмундирування у розмірі 5942,24грн. та кошти у розмірі 1882,98грн., утримані за отриману куртку вітровологозахисну зимову; стягнути з військової частини НОМЕР_1 одноразову грошову допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби у розмірі 56 700,0 грн.; стягнути з військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення, у розмірі 5292,0 грн.; стягнути з відповідача грошове забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні, починаючи з дня звільнення 21.03.2020 з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 378,00грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки розрахунку № 18 від 18.03.2020 та інформації від 22.04.2020 №40/51/27/3-913 про вартість належних предметів форменого обмундирування у розмірі 5942,24грн та кошти у розмірі 1882,98грн, утримані за отриману куртку вітровологозахисну зимову.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби у розмірі 56 700,00грн.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення у розмірі 5292,00грн.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 61992,00грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 (2017-2020 роки) позивачу додаткова відпустка передбаченої ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не надавалась. 18.03.2020 позивачем було написано рапорт про виплату йому грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки. Така компенсація за вказані періоди була виплачена. При цьому, оскільки звільнення з військової служби не позбавляє права використання вказаної відпустки при працевлаштуванні особи та може бути використане останнім за новим місцем роботи (служби) протягом календарного року, представник відповідача вважає, що військовою частиною не було порушено прав позивача при звільненні з військової служби. Щодо виплати одноразової грошової допомоги відмітив, що з трудової книжки підтверджується, що позивач з 23.04.2007 по 22.04.2008 проходив службу у Збройних Силах України - строкова служба, при звільненні з якої позивач отримав одноразову грошову допомогу у встановленому розмірі. Відтак, враховуючи, що у позивача на час звільнення з військової служби з військової частини НОМЕР_1 вже було повторне звільнення, а під час першого звільнення з військової служби позивач отримував вказану одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, заявник вважає, що при врахуванні строку для виплати одноразової грошової допомоги військовою частиною правомірно не було обраховано період з 23.04.2007 по 22.04.2008. Щодо утримання вартості виданої куртки вітровологозахисної представник відмітив, що у позивача в березні 2020 року виникло право на отримання куртки вітровологозахисної зимової, яким він скористався. Речове майно було видано з підстав подальшого проходження військової служби позивачем. Однак, позивачем 18.03.2020 було написано рапорт про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, на підставі якого та арматурної картки №220 позивача, речовою службою було складено довідку розрахунок №18 та визначено розмір грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. У відповідності до довідки вартість за неотримане речове майно становить 5035,80 грн., з урахуванням утримання за куртку вітровологозахисну зимову, що коштує 1882,98 грн., яка була отримана позивачем понаднормово і строки носіння у місяцях якої не закінчились. Щодо стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні, відмічає, що речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України. Крім того, наголошує, що позивачем написано рапорт, в якому надано згоду на проведення виплати грошової компенсації за неотримане речове майно після надходження фінансування.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.03.2020 №11 о/с (а.с.74) позивача було звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням контракту, відповідно до підпункту а, пункту 2 частини п`ятої ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та наказом від 23.03.2020 №75дск (а.с.13) виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

У наказі зазначено, що вислуга років позивача станом на 21.03.2020 у календарному обчисленні складає 10 років 08 місяців 29днів.

До виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, позивач звернувся з рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с.40) та з рапортом в якому зазначено, що йому повідомлено, що виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно буде проведена після надходження фінансування на зазначені потреби (а.с.48).

18.03.2020 відповідачем була складена довідка №18 про вартість належних предметів форменого обмундирування ОСОБА_1 , відповідно до якої вартість речового майна (без обов`язків платежів і зборів) склала 5035,80грн., за виключенням утриманої вартості за видану куртку вітровологозахисну зимову - 1882,98грн. (а.с.14).

Вважаючи, що при звільненні позивач не провів з ним повного розрахунку та безпідставно утримав вартість за видану куртку вітровологозахисну зимову 1882,98грн. позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, суд виходив з того, що припинення надання військовослужбовцям додаткової відпустки (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, яке не впливає на суть самого права, що гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, та може бути реалізовано особою в інший спосіб шляхом отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон Про військовий обов`язок і військову службу) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, відповідно до ст.4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту).

Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України Про відпустки від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон Про відпустки) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За приписами статті 16-2 Закону Про відпустки учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 цієї ж статті в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак Законом Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України Про відпустки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону Про відпустки та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Дана позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, вказаними в постанові від 21.08.2019, якою залишено без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

У відповідності ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, відповідно до п.5 розділу ХХХІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200, у р і к з в і л ь н е н н я військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за в с і невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні д о д а т к о в о ї відпустки.

Отже, при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним, в тому числі в 2020 році додаткової відпустки, як учасник бойових дій, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Аргументи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач не подавав рапорт про виплату компенсації за 2020 рік а тому не виявив бажання на її нарахування не спростовує зазначених вище висновків суду, оскільки за приписами зазначених вище норм чинного законодавства саме на відповідача в даному випадку покладено обов`язок щодо нарахування та виплати у рік звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки розрахунку №18 від 18.03.2020 та інформації від 22.04.2020 №40/51/27/3-913 про вартість належних предметів форменого обмундирування у розмірі 5942,24грн., суд виходив з того, що військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, та відмова у виплаті грошової компенсації з підстав відсутності бюджетних асигнувань є протиправною

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закону України від Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, відповідно до статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей).

Згідно з частиною 1 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 червня 2017р. за №797/30665 (далі - Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

З вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення у разі звільнення з військової служби, а не, наприклад, при звільненні з військової служби, дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17 (адміністративне провадження №К/9901/38716/18).

У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З огляду на матеріали справи, зокрема, інформації від 22.04.2020 №40/51/27/3-913 (а.с.52-54), складеної на підставі довідки розрахунку №18 від 18.03.2020 про вартість належних предметів форменого обмундирування ОСОБА_1 (а.с.18), станом на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини сума заборгованості за неотримане речове майно склала 5942,24грн. При цьому, відповідач не заперечує факт наявності вказаної заборгованості, однак вказану суму станом і на момент розгляду справи як судом першої, так і апеляційної інстанції відповідачем не відшкодовано.

Доводи заявника апеляційної скарги про відсутність коштів для виплати позивачеві грошової компенсації за не отримане позивачем речове майно та про те, що позивач подав рапорт, в якому надав згоду на проведення такої виплати після надходження фінансування (а.с.48) відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки відсутність коштів не є підставою для звільнення військової частини НОМЕР_1 від обов`язку сплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно.

Крім того, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки розрахунку №18 від 18.03.2020 та інформації від 22.04.2020 №40/51/27/3-913 про вартість належних предметів форменого обмундирування у розмірі 5942,24грн.

Крім того, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача коштів у розмірі 1882,98грн., утримані за отриману куртку вітровологозахисну зимову, оскільки відповідно до абзацу 1 п. 18 підрозділу 1 Розділу III Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МВС України від 07.06.2017 № 475 Про речове забезпечення Національної гвардії України, у разі звільнення військовослужбовців за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, засудженням особи до позбавлення волі або обмеження волі за вироком суду, що набрав законної сили, а також у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, вартість виданих їм предметів речового майна, які отримані під час проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України та строки експлуатації (носіння) яких не закінчилися, утримується з урахуванням строку перебування їх у носінні на підставі довідки-розрахунку на утримання вартості речового майна. Грошова компенсація зазначеним військовослужбовцям нараховується пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення.

Тобто виключними підставами для утримання вартості виданих предметів речового майна, які отримані під час проходження військової служби є звільнення військовослужбовців: за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, засудженням особи до позбавлення волі або обмеження волі за вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку.

Інших підстав для утримання вартості речового майна, вказаною Інструкцією, в тому числі і видача речового майна понаднормово, не передбачено. Доказів протилежного відповідачем не надано.

З огляду на матеріали справи, позивач звільнений у зв`язку із закінченням контракту, а тому утримання 1882,98 грн вартості за отриману куртку вітровологозахисну зимову було здійснено відповідачем за відсутності на це відповідних повноважень та правових підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби у розмірі 56 700,0 грн. суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення з військової частини НОМЕР_1 позивач мав вислугу більше 10 років, а тому відповідно до вищезазначених вимог законодавства мав право на отримання грошової допомоги з урахуванням попереднього терміну служби в Збройних Силах України.

Колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції в цій частині з таких підстав.

Згідно п.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги (абз.6 п.2 ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей).

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року N 200, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 р. за N405/31857 (далі Інструкція №200), відповідно до п.п.1,2 розділу XXXII якої особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року N 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей".

У разі першого звільнення цих осіб з військової служби до вислуги років для виплати їм одноразової грошової допомоги зараховується також період строкової військової служби.

Пунктом 1 Постанови КМУ №393 передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років, зокрема, зараховуються: військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту; служба в органах внутрішніх справ України, органах і підрозділах цивільного захисту на посадах начальницького і рядового складу, Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу з дня призначення на відповідну посаду; служба в Національній поліції.

Згідно п.10 Постанови КМУ №393 військовослужбовцям, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зазначеним особам, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги. Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

З огляду на викладене, у разі якщо особа, при попередньому звільненні набула право на отримання такої допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, такий період не враховується при виплаті грошової допомоги при наступному звільненні.

Отже, спірним у даній справі є наявність у позивача права на отримання грошової допомоги при звільненні з військової частини у 2020 році, з урахуванням попереднього терміну служби в Збройних Силах України.

При цьому, судовим розглядом встановлено, що на час звільнення із Збройних Сил України, в 2015 р. з органів внутрішніх справ та 2017 р. - зі служби в органах Нацполіції, позивач не набув права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей так як не мав вислуги десять календарних років згідно законодавства, що підтверджується, зокрема, копією трудової книжки (а.с.15-16).

До моменту проходження служби у відповідача, вислуга позивача складала 7 років 8місяців 27днів. Отже, з урахуванням проходження позивачем служби у військовій частині НОМЕР_1 (3 роки), вислуга склала більше 10 календарних років служби лише в 2019 році .

З огляду на матеріали справи, на день звільнення з військової частини НОМЕР_1 позивач мав вислугу більше 10 років (10р. 08 міс. 29дн.), а тому відповідно до вищезазначених вимог законодавства мав право на отримання грошової допомоги з урахуванням попереднього терміну служби в Збройних Силах України.

Щодо доводів заявник апеляційної скарги про те, що у позивача на час звільнення з військової служби з військової частини НОМЕР_1 вже було повторне звільнення, а під час першого звільнення з військової служби позивач отримував вказану одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.4 Інструкції №200, на яку посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, військовослужбовцям строкової військової служби та курсантам військових навчальних закладів з числа осіб, які не перебували на військовій службі перед зарахуванням на навчання, звільненим з військової служби (навчання), грошова допомога виплачується в розмірі восьми посадових окладів, а зазначеним особам із числа дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, - у розмірі дванадцяти посадових окладів.

Разом з тим, посилання відповідача на вказані норми та на відсутність доказів отримання чи не отримання позивачем такої допомоги при звільненні із Збройних Сил України (по закінченню строкової служби), не є підставами для не виплати такої допомоги у належному розмірі при звільненні відповідачем ОСОБА_1 з військової служби, оскільки, за приписами п.п.1,2 розділу ХХХІІ вказаної ж Інструкції №200, у разі першого звільнення цих осіб з військової служби до вислуги років для виплати їм одноразової грошової допомоги у розмірах, визначених статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зараховується також період строкової військової служби.

Крім того, слід зазначити що правова природа та підстави виплати одноразової грошової допомоги, що є спірною у цій справі (в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної служби), та грошової допомоги, що передбачена п. 4 Інструкції № 200, яка виплачується військовослужбовцям строкової служби в розмірі восьми посадових окладів, є різною.

Враховуючи, що при попередніх звільненнях позивач не набув право (через відсутність вислуги 10 років) на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, висновок відповідача про правомірність обрахування строку для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової частини ОСОБА_1 без врахування періоду строкової служби є помилковим.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби у розмірі 56 700,0 грн. (5670грн. (50 відсотків місячного грошового забезпечення на момент звільнення 11340грн. (а.с.75)*10 повний календарних років) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції, застосовуючи принцип співмірності, дійшов висновку про наявність у позивача право на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України .

Згідно з ч.3 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. А відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Разом з тим, а ні Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, а ні Інструкцією №200 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Національної гвардії України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за не отримане речове майно не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Таким чином, у розглядуваній адміністративній справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи частково позовні вимоги у цій справі, суд першої інстанцій правомірно виходив з того, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 61992 грн (тобто дорівнює сумі, яка не була своєчасно виплачена позивачеві під час звільнення), яка буде співмірною з урахуванням розміру суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Також суд першої інстанції врахував правову позицію викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Здійснюючи апеляційний розгляд цієї справи, колегія суддів також ураховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та з огляду на розмір простроченої заборгованості (61992 грн), період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також відсутність будь-яких обґрунтованих доводів щодо поважності причин нездійснення розрахунку з позивачем у день звільнення, вважає, що заявлена до стягнення сума середнього заробітку співмірна зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 року по справі № 480/2201/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов
Повний текст постанови складено 02.03.2021.