Справа № 949/995/20
Суддя: Отупор К.М.
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №949/995/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

за участю секретаря судового засідання Катюха К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Дубровицького ВП старшого лейтенанта поліції Величко Лесі Петрівни про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача інспектора Дубровицького ВП старшого лейтенанта поліції Величко Лесі Петрівни про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 серпня 2020 року він рухався на власному автомобілі марки "Renault Master", номерний знак НОМЕР_1 по вул. Шевченка в м. Дубровиця. Порівнявшись з приміщенням "Укрпошти", він здійснив лівий поворот на прилеглу територію та здійснив зупинку, припаркувавши свій автомобіль біля т/ц "Пасаж", де знаходиться його робоче місце, на котре він мав вивантажити товар. Через деякий час працівниками поліції відносно нього було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто на порушення правил стоянки, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. Вважає вказану постанову незаконною, оскільки така винесене з грубим порушенням вимог чинного законодавства, а тому просить суд її скасувати та закрити провадження у справі.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити та скасувати постанову серії БАА №233507 про притягення його до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі закрити.

В судовому засіданні 11 листопада 2020 року відповідач інспектор поліції Величко Л.П. суду пояснила, що при винесенні постанови про притягення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було дотримано вимоги Правил дорожнього руху України та Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказана постанова є правомірною, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В судове засідання 22 лютого 2021 року відповідач інспектор поліції Величко Л.П. не з`явилася, причини неявки суду не повідомили, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи.

Відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд приходить таких висновків.

Судом встановлено, що 20 серпня 2020 року відносно позивача ОСОБА_1 було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до якої, 20 серпня 2020 року о 10:25 год., в м. Дубровиця по вул. 1000-ліття Дубровиця, він, керував транспортним засобом та порушив правила стоянки, поставив на стоянку автомобіль у місці, де транспортний засіб унеможливлює рух інших транспортних засобів, чим порушим вимоги пункту 15.10 (д) Правил дорожнього руху України (а.с.7).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена частиною 6 статті 121, частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.

Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана, по-перше, встановити склад правопорушення, яким відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення є протиправна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У адміністративному позові позивач вказує, що з порушенням при винесенні постанови був не згідний, оскільки стоянки автомобіля він не здійснював, натомість ним було здійснено зупинку для розвантаження вантажу (товару).

Положеннями частини 2 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У відповідності до частини 4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених частинами 1 та 2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Разом з цим, згідно частини 5 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, за змістом частини 5 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення з урахуванням того, що позивач заперечував факт вчинення правопорушень, то інспектор патрульної поліції був зобов`язаний скласти протоколи про адміністративне правопорушення щодо позивача.

Разом з тим, він мав право це зробити для збереження доказів вчинення правопорушення, оскільки протоколи про адміністративне правопорушення, відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, могли бути доказом вчинення правопорушення із зазначенням тих матеріалів, що до нього додаються (рапорт, пояснення, цифровий носій відеозапису, тощо).

Отже, поліцейським при виявленні правопорушень, фіксації правопорушень, формуванні доказової бази (матеріалів справи), розгляду справи про адміністративне правопорушення, не дотримано вимог статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

Статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Так, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Водночас з позовної заяви вбачається, що працівники поліції не ознайомили позивача з доказами вчинення адміністративного правопорушення. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, не було вирішено клопотання, не були досліджені докази.

Окрім того, доказів надання позивачу можливості в повному обсязі скористатись правами, передбаченими статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення та доказів роз`яснення прав при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідачем суду не надано.

Допитані в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду пояснили, що ОСОБА_1 дійсно того дня, а саме 20 серпня 2020 року, здійснив зупинку автомобіля, щоб розвантажити товар, який знаходився в ньому.

Згідно частин 1, 4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач відзиву на позовну заяву не надала. Суд приходить до висновку, що оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довела правомірність винесення оскаржуваної постанови в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , а тому висновки поліцейського про порушення позивачем ПДР не підтверджені фактичними даними, відтак суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії БАА №233507 від 20 серпня 2020 року.

Крім того, слід зазначити, що у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Конституційний суд України в своєму рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 зазначив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення.

Суд зазначав у наведеному Рішенні, що Кодекс України про адміністративні правопорушення визначає систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності (пункт 2.2 Рішення).

Також Суд у наведеному Рішенні аналізує можливість притягнення особи до відповідальності у так званому скороченому провадженні. При цьому Суд вказує, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Тобто, позиція Суду полягає у тому, що навіть у випадку, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, стадія фіксації адміністративного правопорушення та формування матеріалів справи є обов`язковою і має передувати такому розгляду справи.

Стаття 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Приписами статті 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: пункт 45 Рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" від 17 червня 2011 року; пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Огороднік проти України" від 05 травня 2015 року; пункт 52 Рішення ЄСПЛ у справі "Єрохін проти України" від 15 лютого 2013 року).

Наведене свідчить, що під час винесення постанови були порушені норми чинного законодавства, які гарантують особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, право на об`єктивний та справедливий розгляд справи.

Разом із тим, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Тому, враховуючи, обґрунтованість заявлених вимог щодо наявності підстав для скасування рішення суб`єкта владних повноважень, суд з метою повного відновлення прав позивача, вважає необхідним справу про адміністративне правопорушення щодо нього - закрити.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене керуючись статтями 241, 242, 243, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати постанову, складену інспектором Дубровицького ВП старшим лейтенантом поліції Величко Лесею Петрівною серії БАА №233507 від 20 серпня 2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про порушення вимог частини 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції в Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. Хвильового, 2, ).

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03 жовтня 2017 року), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до частини 1 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне рішення складено 26 лютого 2021 року.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду Отупор К.М.