Справа № 200/11735/20-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 р. Справа№200/11735/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., секретаря судового засідання - Шташаліс О.О., за участю представника відповідача - Гудзенко Л.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 працював в органах юстиції Донецької області на посаді головного спеціаліста відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відповідачем не було донараховано позивачу відпускні за 2019 рік у розмірі 2495,36 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 21190,00 грн. Вважає. що відповідачем не тільки порушено його право на отримання заробітної плати при звільненні у повному обсязі, а ще й тривалий час приховувалась інформація про невиплату належних йому коштів. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник відповідача надав до суду відзив, в якому зазначив, що при звільненні ОСОБА_1 було сплачено компенсацію за 104 дні невикористаної відпустки у сумі 44476,64 грн. 29.04.2020 ліквідаційною комісією було сплачено недоплачені суми відпускних за 2019 рік та компенсація за невикористану відпустку 17 колишнім працівникам, які звернулися до ліквідаційної комісії з проханням сплатити недоплачені у 2019 році кошти. ОСОБА_1 до ліквідаційної комісії із зазначеного питання письмово не звертався. 29.12.2020 ОСОБА_1 сплачено 2495,36 грн. недоплачених у 2019 році відпускних. Позивачу кошти були сплачені відповідачем добровільно та це питання не було предметом судового спору. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30.12.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 27.01.2021.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27.01.2021 закінчено підготовче провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті на 17.02.2021.

Представники сторін про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Наказом Головного управління від 26.12.2019 № 3953/1 «Про звільнення ОСОБА_1 », головний спеціаліст відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області звільнений в порядку переведення для подальшої роботи у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків), згідно з п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України та відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу».

Тобто, позивач звільнений за переведенням до правонаступника.

Як встановлено судом, позивачу стало відомо з листа Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 19.05.2020 № 01-21/143, що за роботодавцем залишилась перед ним заборгованість у вигляді не виплачених відпускних та компенсації за не використану відпустку.

Так, з додатку до листа Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 19.05.2020 № 01-21/143 вбачається, що сума недорахованих ОСОБА_1 коштів компенсації за невикористану відпустку при звільненні складає 21190,00 грн., та сума не донарахованих відпускних протягом 2019 року - 2495,36 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889) (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців:

1) Секретаріату Кабінету Міністрів України;

2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади;

3) місцевих державних адміністрацій;

4) органів прокуратури;

5) органів військового управління;

6) органів дипломатичної служби;

7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону;

8) інших державних органів.

Відповідно до п.п 1 та 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.12.2019 № 3953/1, позивача було звільнено з посади в порядку переведення для подальшої роботи у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків).

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суд зазначає, що наведена норма встановлює прямий обов`язок роботодавця провести з працівником повний розрахунок в день звільнення та завчасно письмово повідомити його про відповідні нараховані суми до моменту їх фактичної виплати. Таке повідомлення дозволяє усунути розбіжності у проведених роботодавцем і працівником розрахунків та уникнути потенційного спору.

Суд зазначає, що в матеріалах даної справи відсутні докази виконання Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області норм законодавства щодо повідомлення позивача про належні при звільненні нараховані суми до моменту їх фактичної виплати.

У наказі 26.12.2019 № 3953/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ", суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки не конкретизовані.

Як вже зазначалось, в матеріалах справи наявний лист Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 19.05.2020 № 01-21/143, з додатку до зазначеного листа вбачається, що сума недорахованих ОСОБА_1 коштів компенсації за невикористану відпустку при звільненні складає 21190,00 грн., та сума не донарахованих відпускних протягом 2019 року - 2495,36 грн.

Відповідачем було надано до суду докази сплати ОСОБА_1 недоплаченої за 2019 рік суми відпускних у розмірі 2495,36 грн., зокрема в підтвердження зазначеного відповідачем до суду надано розрахунковий лист за грудень 2020 року.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення даної позовної вимоги.

Щодо сум компенсації за невикористані дні відпустки, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.11.2020 № 104/1, яким були внесені зміни до наказу від 26.12.2019 № 3953/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині виключення періодів невикористаної відпустки до 2015 року.

Зазначений наказ був прийнятий на підставі аудиторського звіту, який був проведений в період з 28.09.2020 по 09.10.2020 Управлінням внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України на виконання наказу Міністерства юстиції України від 15.09.2020 № 2435/7, щодо діяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за період з 01.01.2019 по 30.06.2020.

Під час проведення внутрішнього аудиту було встановлено, що працівникам, які призначені на посади до 2014 року, при звільненні з Головного управління виплачувалася компенсація за дні невикористаної відпустки, які не підтверджені достовірними даними. За результатами внутрішнього аудиту складено аудиторський звіт, надані висновки та рекомендації, зокрема, зазначено на необхідності внесення змін до наказів про звільнення працівників Головного управління за 2019 та 2020 роки в частині виплат компенсації за кількість днів невикористаної відпустки, що не підтверджена достовірними даними.

Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 18.11.2014 № 69/2 «Про переміщення Головного та територіальних управлінь юстиції, відділів державної виконавчої служби, відділів державної реєстрації актів цивільного стану, державних нотаріальних контор», було змінено місцезнаходження Головного управління на територію м. Краматорська.

Здійснити заходи щодо вивезення всіх документів та архіву головного управління не вбачалось можливим через захоплення будівлі невідомими озброєними особами, документи залишені у місті Донецьку, який віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р. У зв`язку із зазначеним у провадженні Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження № 0001766 від 16.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України, за фактом незаконного захоплення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, розташованого за адресою: м. Донецьк, бул. Пушкіна, 34.

У зв`язку з відсутністю первинної облікової документації (особових справ та наказів), які підтверджують використання відпусток, Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) 19.08.2020 було зроблено запит до Мінекономіки про надання роз`яснень щодо обліку невикористаних відпусток працівників через залишення первинної документації на території, яка тимчасово не контролюється українською владою. На що було надане роз`яснення про неможливість ведення обліку відпусток за період до 2014-2015, тому підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період при звільненні немає.

У зв`язку з зазначеним до наказу про звільнення ОСОБА_1 були внесені відповідні зміни, та після виключення з наказу періодів невикористаної відпустки до 2015 року, кількість невикористаної відпустки позивача складає 54 дні (до внесення змін до наказу кількість складала 104 дні). При звільненні, за 104 дні невикористаної відпустки, позивачу була виплачена компенсація у сумі 44476,64 грн. Після перерахунку суми компенсації за 54 днів невикористаної відпустки встановлено, що позивачу необхідно було сплатити 34096,14 грн., тобто різниця між перерахованою та сплаченою сумою склала 10380,50 грн.

Отже, з вищезазначеного вбачається переплата грошових коштів ОСОБА_1 з виплати компенсації за дні невикористаної відпустки.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 43 Конституції України,кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до норми статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

В постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також відзначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково та врахувати співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, та встановлення того, що роботодавцем було здійснено виплати компенсації за дні невикористаної відпустки позивача у більшому розмірі, а саме у сумі 10380,50 грн., суд вважає зазначену суму співмірною ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудруго, 48А, ) про визнання дій протиправними та стягнення коштів - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 17 лютого 2021 року за участю представника відповідача.

Повний текст рішення складено відповідно до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець