Справа № 360/3346/20
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року справа №360/3346/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року (повний текст складено 13 листопада 2020 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/3346/20 (суддя І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

08 серпня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач, ГУНП в Луганській області), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки до остаточного розрахунку; 2) зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати індексації грошового забезпечення за період часу з 01 червня 2019 року по 26 червня 2020 року на підставі статті 116 та частини 1 статті 117 КЗпПУ.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач починаючи з 2000 року по 31 травня 2019 року проходив службу в органах внутрішніх справ. Відповідач не виконав покладені на нього законом зобов`язання щодо сплати індексації та порушив право позивача на мирне володіння майном.

Рішенням Луганського окружного адміністративного від 23 березня 2020 року по справі № 360/346/20, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2020 року, зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 26 червня 2020 року виплачено на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 листопада 2017 року та січень 2018 року в сумі 3833,29 грн з урахуванням сплати податку у розмірі 1,5 % (військовий збір). Таким чином тільки 26 червня 2020 року відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем.

На підставі частини першої статті 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по момент фактичного розрахунку, тобто за період часу з 01 червня 2019 року по 26 червня 2020 року, що становить 392 дні затримки.

Позивач 11 липня 2020 року звернувся до ГУНП в Луганській області із вимогою щодо вжиття заходів відносно виконання вимог статей 116, 117 КЗпП України та здійснення нарахування і виплати середнього заробітку за весь час затримки до остаточного розрахування, на що 31 серпня 2020 року отримав лист ГУНП в Луганській області від 22 серпня 2020 року № 5920/111/22/05-2020 з відмовою в здійсненні такої виплати, оскільки наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260 зазначено виплату не визначено.

Позивач з такою відмовою не згоден, оскільки правовою позицією Верховного Суду України та Верховного Суду підтверджено право позивача щодо компенсації у розмірі середнього заробітку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Так, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також позивач вказав, що відповідно до рішення Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 суд зазначив, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових страт, яких він зазнав.

Виходячи з цієї правової позиції, враховуючи, що саме відповідач є компетентною стороною у визначенні середнього заробітку, оскільки розраховує необхідними бухгалтерськими розрахунками та має відповідні для цього можливості, а також те, що позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, тобто надавати розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати індексації грошового забезпечення, позивач вважає, що зобов`язання відповідача здійснити такий розрахунок, є ефективним способом правового захисту.

З урахуванням зазначеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі № 360/3346/20 позов задоволено частково, внаслідок чого стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 25 червня 2020 року в сумі 1000,00 грн (одна тисяча гривень) на користь ОСОБА_1 ». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно статті 117 КЗпПУ, незалежно від її частини, відповідальність настає за порушення права працівника на повний розрахунок при звільненні, виплаті всіх належних сум. Зменшуючи ступінь відповідальності роботодавця за частиною 2 статті 117 КЗпПУ в 227 разів в порівнянні з частиною 1 статті 117 КЗпПУ призводить до надання необгрунтованої переваги одній частині звільнених працівників над іншою, в зв`язку з цим виникає певна соціальна несправедливість (дискримінація), яка полягає в тому, що становище першої категорії звільнених працівників є значно кращим ніж другої, що породжує комплекс меншовартості та принижує честь і гідність цієї категорії працівників через різну відповідальність роботодавця за порушення одного й того ж самого права.

Це підтверджується фактичними обставинами справи, коли замість обрахованого судом середнього заробітку у розмірі 227605,01 грн. на роботодавця покладається відповідальність у розмірі 1000,00 грн. У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У відповіді на відзив, позивач в повній мірі не погоджується із доводами зазначеними у відзиві на апеляційну скаргу та вважає аргументи відповідача необгрунтованими, непереконливими та маніпуляційними.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно з копіями виданих на ім`я позивача паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, посвідчення УБД, судом встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , має статус учасника бойових дій (арк. спр. 11-13, 14, 15).

Позивач у період з 13 травня 2006 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в Лисичанському міському відділі ГУМВС України у Луганській області; з 07 листопада 2015 року по 31 травня 2019 року в ГУНП в Луганській області, що підтверджено дублікатом трудової книжки позивача від 06 листопада 2015 року серії НОМЕР_2 (арк. спр. 16).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року в справі № 360/346/20, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року; зобов`язано ГУНП в Луганській області здійснити розрахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07 листопада 2015 року по жовтень 2017 року; в іншій частині вимог відмовлено (арк. спр. 22-32, 33-40).

Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 09 жовтня 2020 року № 790/111/22-2020 про доходи ОСОБА_1 позивачу в квітні 2019 року нараховано 20954,17 грн грошового забезпечення, у тому числі: 3400,00 грн посадового окладу, 2000,00 грн окладу за спеціальним званням, 1890,00 грн надбавки за вислугу років (35 %), 9701,53 грн премії (133,08 %), 762,64 грн індексації, 3200,00 грн винагороди ООС; у травні 2019 року нараховано 19994,59 грн грошового забезпечення, у тому числі: 3400,00 грн посадового окладу, 2000,00 грн окладу за спеціальним званням, 1890,00 грн надбавки за вислугу років (35 %), 9615,51 грн премії (131,9 %), 849,08 грн індексації, 2240,00 грн винагороди ООС (арк. спр. 72).

У довідці ГУНП в Луганській області від 13 жовтня 2020 року № 840/111/22-2020 вказано, що повний розрахунок по грошовому забезпеченню з ОСОБА_1 проведено 30 травня 2019 року в сумі 30137,90 грн, по вихідній допомозі при звільненні 14 червня 2019 року в сумі 152149,59 грн (арк. спр. 73).

Вказану в довідці інформацію також підтверджено платіжними дорученнями на оплату та витягами з відомостей про розподіл коштів (арк. спр. 74-79).

Згідно з випискою по картковому рахунку позивача, відкритому в АТ КБ ПриватБанк, за 26 червня 2020 року на картковий рахунок зарахована зарплата від ГУНП в Луганській області в сумі 3775,79 грн (арк. спр. 21).

Виплату позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 3775,79 грн підтверджено також платіжним дорученням від 25 червня 2020 року № 2857 та зведеною відомістю для зарахування на карткові рахунки співробітника ГУНП в Луганській області (арк. спр. 80, 81).

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 11 липня 2020 року щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, на яку отримав лист ГУНП в Луганській області від 22 серпня 2020 року № 5920/111/22/05-2020 з відмовою у здійсненні такої виплати через відсутність такої виплати за Наказом № 260, тобто відсутність у спеціальному законодавстві підстав для стягнення коштів за несвоєчасний розрахунок при звільненні (арк. спр. 19, 20).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII Про Національну поліцію (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок № 260).

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 11 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Згідно з пунктом 23 розділу І Порядку № 260 встановлено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Згідно з пунктом 1 розділу IV Порядку № 260 у разі переміщення по службі (переведення, відрядження, переходу), а також звільнення поліцейського зі служби в поліції фінансовий підрозділ зобов`язаний виплатити йому належні види грошового забезпечення, про що зробити відповідні записи в грошовому атестаті за формою, визначеною у додатку 2 до цих Порядку та умов.

Суд вважає за необхідне зауважити, що зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Однак, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції, зокрема, за затримку виплати індексації грошового забезпечення, - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин субсидіарно мають застосовуватися положення Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), Олександр Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18 Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотної частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт л пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок № 260, абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ якого, серед іншого, визначено, що одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні здійснюється з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії.

З вищеописаних доказів судом встановлено, що у день звільнення позивача зі служби в поліції 31 травня 2019 року йому не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по жовтень 2017 року, право на яку підтверджено рішенням суду від 23 березня 2020 року в справі № 360/346/20, яке набрало законної сили з 09 червня 2020 року. Виплата цієї індексації відбулася тільки 26 червня 2020 року. Затримка у розрахунку при звільненні становить 391 календарний день з 01 червня 2019 року (наступний день після звільнення зі служби) по 25 червня 2020 року включно.

За вищезазначений період затримки до відповідача має бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Що стосується обраного позивачем способу захисту його прав на своєчасний розрахунок при звільненні, слід зазначити таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обрахованого за правилами, визначеними Порядком № 100 та Порядком № 260, а не визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання здійснити нарахування та виплату такого середнього заробітку, як заявляє позивач.

Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 09 жовтня 2020 року № 790/111/22-2020 про доходи ОСОБА_1 позивачу в квітні 2019 року нараховано 20954,17 грн грошового забезпечення, у тому числі: 3400,00 грн посадового окладу, 2000,00 грн окладу за спеціальним званням, 1890,00 грн надбавки за вислугу років (35 %), 9701,53 грн премії (133,08 %), 762,64 грн індексації, 3200,00 грн винагороди ООС;

в травні 2019 року нараховано 19994,59 грн грошового забезпечення, у тому числі: 3400,00 грн посадового окладу, 2000,00 грн окладу за спеціальним званням, 1890,00 грн надбавки за вислугу років (35 %), 9615,51 грн премії (131,9 %), 849,08 грн індексації, 2240,00 грн винагороди ООС (арк. спр. 72).

Таким чином за квітень-травень 2019 року позивачу виплачено всього 40948,76 грн грошового забезпечення.

Дослідженням довідки з`ясовано, що до грошового забезпечення позивача за цей період увійшли виплати, які відповідно до Порядку № 100 не враховуються при обчисленні середньоденної заробітної плати, а саме: винагорода ООС в сумі 5440,00 грн.

Відповідно, сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передували звільненню, з якої здійснюється розрахунок середньоденної заробітної плати становить 35508,76 грн.

У вказаному періоді 61 календарний день (квітень 30 календарних днів, травень 31 календарний день), відповідно, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 582,11 грн (35508,76 грн : 61 календарний день).

Відповідно, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 227605,01 грн (середньоденне грошове забезпечення 582,11 грн х 391 календарний день).

З урахуванням вищевказаних правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, зважаючи на розмір грошового забезпечення позивача, виплаченого із затримкою, а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі № 360/3346/20 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі № 360/3346/20 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 02 березня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В.Сіваченко