Справа № 580/5653/20
Суддя: П.Г. Паламар
Дата ухвалення: 2021-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року справа № 580/5653/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Корсунь-Шевченківського відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з адміністративним позовом до Корсунь-Шевченківського відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (19400, м. Корсунь-Шевченківський, вул. Ювілейна, 30) в якому з урахуванням уточнень просить:

-визнати протиправними дії Корсунь-Шевченківського районного відділу управління державної міграційної служби України в Черкаській області щодо ненадання позивачу адміністративної послуги по вклеюванню до паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45-ти років;

-зобов`язати Корсунь-Шевченківський районний відділ управління державної міграційної служби України в Черкаській області вклеїти до паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області 17.03.2020 року, нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45-ти років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.11.2020 позивач звернулася до Корсунь-Шевченківського районного відділу ДМС України в Черкаській області щодо вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки при досягненні громадянином 45- річного віку та немає наміру отримувати паспорт громадянина у формі ID картки, однак протиправно 21.11.2020 листом вих. №7122-587/7122.1-20 Корсунь-Шевченківський районний відділ ДМС України у Черкаській області отримала відмову у зв`язку з пропуском місячного строку на звернення за даною послугою. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують право позивача на її особисте життя. В обґрунтування своєї позиції позивач посилалася на постанову Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17.

Відповідач позов не визнав, подавши до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що відсутні законні підстави для вклеювання фото в паспорт у зв`язку із досягненням 45-ти річного віку, позаяк позивачем пропущено місячний строк звернення для вклеювання фотокартки. Відповідач зазначає, що паспорт, в якому не вклеєна фотокартка при досягненні його власником 45-річного віку, вважається недійсним. У відзиві зазначено, що 03.10.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 795, якою внесено зміни до постанови КМУ від 25.03.2015 №302 та визначено, що обмін паспорта громадянина України здійснюється у разі якщо особа досягла 25- чи 45- річного віку та не звернулася в установленому законом порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток. Законом України Про адміністративні послуги не передбачено надання послуги вклейка фото відповідно до вимог Положення про паспорт громадянина України, затвердженої Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-7, позаяк нормативно-правовий акт прийнято на виконання вимог статті 5 Закону України від 08.10.1991 № 1636-ХІІ Про громадянство України (втратив чинність згідно із Законом України від 18.01.2001 № 2235-ІІІ Про громадянство України). Запровадження нової форми паспорта у формі ID-картки не є обмеженням свободи на вираження своїх поглядів та переконань, не є втручанням в особисте та сімейне життя, оскільки держава має право мати інформацію щодо своїх громадян для захисту суспільної безпеки і порядку. Належність до певної суспільної групи, так само і переконання щодо присвоєння унікального номера, незважаючи на усю значимість для позивача, так і для багатьох інших громадян України, не можуть бути підставою для того, щоб порушувати / не виконувати вимоги законодавства та /чи робити з нього винятки.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке.

Суд встановив, що позивач звернулася до Корсунь-Шевченківського районного відділу ДМС в Черкаській області із заявою від 10.11.2020 про надання послуги щодо вклеювання фотокартки до паспорту громадянина України зразка 1994 року у зв`язку із досягнення 45 річного віку. Листом від 21.11.2020 позивачу роз`яснено можливість здійснення обміну паспорту у зв`язку із пропущенням строку для вклеювання фотокартки у паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернулася за судовим захистом.

Згідно з вимогами статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

З аналізу зазначених конституційних норм суд дійшов висновку, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має у першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені у інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини 2 статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються у різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави у її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція), ратифікована Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося згідно із законом, не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення ЄСПЛ у справі Elsholz проти Німеччини, 13.07.2000, № 25735/94).

Суд зазначає, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус (далі - Закон № 5492) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України.

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону № 5492 передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, що вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

До завершення роботи із забезпечення у повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2016 припиняється (пункт 3 Постанови № 302).

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті, вноситься така інформація: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України № 2297-VI Про захист персональних даних (далі - Закон № 2297-VI) мета обробки персональних даних має бути сформульована у законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Суд зазначає, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу не виправдовує неякісний закон та впливає на конституційні права такої особи. Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. Технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи. Аналогічна правова позиція висловлена в рішенні Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №803/1306/17.

Судом встановлено, що позивач звернулася до відповідача із проханням вклеїти у паспорт зразка 1994 року нову фотокартку, у зв`язку із досягненням ним 45-річного віку з пропуском місячного строку. При цьому, звертаючись із вказаною заявою, позивач фактично зазначила про небажання отримувати паспорт нового зразку за своїми переконаннями, просив лише вклеїти фотокартку у паспорт-книжечку. Наведені обставини є основним мотивом заявленого адміністративного позову.

Враховуючи зазначене, з огляду на формальну нечинність паспорта у формі книжечки позивача і безальтернативність отримання безконтактного електронного носія паспорта громадянина України нового зразку із відцифрованими персональними даними суд дійшов висновку, що норми Закону № 5492 на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання права вклеювання фото до паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних із відповідною відповідальністю за несвоєчасне звернення після досягнення 45 річного віку, та умовою отримання картки, що містить кодування прізвища, ім`я та по-батькові, залишаючи без альтернативи вибору варіантів поведінки щодо отримання паспорта громадянина України, що містить безконтактний електронний носій, не гармонізовані з гарантіями за статтею 22 Конституції України, що забороняє під час прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідають вимогам якості закону (тобто втручання не було встановлене законом), не є необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар.

Суд зазначає, що 03.10.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №795, якою внесено зміни до пункту 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 та визначено, що обмін паспорта громадянина України здійснюється у разі якщо особа досягла 25- чи 45- річного віку та не звернулась в установленому порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (частина 1 статті 77) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що самі по собі дії відповідача щодо відмови позивачу у вклеюванні до паспорта громадянина України у формі книжечки нової фотокартки у зв`язку із досягненням 45-років відповідали Закону № 5492 та за умови висловленого небажання позивача отримувати ID картку не призвели до ефективної реалізації прав людини.

Під час вирішення спору суд дійшов висновку, що законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України, яким внесено зміни до Закону № 5492, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації залежно від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України та подальших законодавчих змін. На час звернення позивача до відповідача діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, при досягнені відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, що має обмежувальний термін 10 років (частина 3 статті 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. У жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії відповідача розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 (ЄДРСР 76822787) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.02.2019 у справі № 815/3817/17 (ЄДРСР 79672003).

У постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 480/1430/19 зазначено: колегія суддів зазначає, що будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, разом з тим, у даному випадку такі обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки та вклеювання фотокартки до такого паспорта, законодавством не передбачена, натомість діючим законодавством визначено процедуру та порядок отримання паспорта у формі книжечки та вклеювання до нього фотокартки у відповідних випадках. Відсутність у позивачки дійсного паспортного документу суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на охорону здоров`я та соціальний захист, на укладення цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення довіреностей (доручень) іншим особам для здійснення представництва інтересів тощо. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач має право на вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням нею 45 років. При цьому, законодавством не передбачено іншого належного способу захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах, ніж зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта позивача зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного суду від 06.02.2020 у справі №420/3253/19 (ЄДРСР 87453783) та від 31.01.2020 у справі №200/6627/19-а (ЄДРСР 87297620).

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що підставою для відмови відповідача у вклеюванні у паспорт громадянина України у формі книжечки позивача нової фотокартки, що відповідає вікові, у зв`язку із досягненням 45-річного віку зазначено відсутність правових підстав.

У рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до обгрунтувань у позові позивач є православним християнином та через свої релігійні переконання не бажає отримавути паспорт у вигляді ID картки.

Суд зазначає, що хоча позивачем і пропущено строк звернення за вклеюванням фотографії, що відповідає вікові у зв`язку із досягненням 45-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 (повинен був звернутись за відповідною адміністративною послугою не пізніше одного місяця, проте звернувся 10.11.2020), позивач повинен мати альтернативу заміни паспорта зразка 1994 року на паспорт громадянина України у вигляді ID карти, оскільки позбавлення такого права є порушенням основоположних прав людини.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта громадянина України у формі книжечки, виданого на ім`я позивача нову фотокартку, що відповідає вікові, у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, оскільки Корсунь-Шевченківський районний відділ УДМС України в Черкаській області у відповідності до положення затвердженого наказом УДМС України в Черкаській області від 28.08.2019 № 60 є територіальним підрозділом УДМС України в Черкаській області, що знаходиться у його підпорядкуванні, то судовий збір підлягає стягнення саме з УДМС України в Черкаській області.

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Корсунь-Шевченківського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) у вклеюванні фотографії у паспорт громадянина України зразка 1994 року у зв`язку з досягенням 45-річного віку відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ .

Зобов`язати Корсунь-Шевченківський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (19400, м. Корсунь-Шевченківський, вул. Ювілейна, 30) вклеїти у паспорт громадянина України зразка 1994 року нову фотографію у зв`язку із досягненням 45-річного віку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (бул. Шевченка, 117, м. Черкаси, 18002, ідентифікаційний код юридичної особи в ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) судові витрати із сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя П.Г. Паламар