Справа № 140/17567/20
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/17567/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач 1), ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , позивач 2) звернулися в суд з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС України у Волинській області, третя особа) про визнання протиправними та скасування рішень від 27.11.2020 №436-20 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та від 06.11.2020 №413-20 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивачі є подружжям та прибули на територію України у зв`язку з політичними переслідуваннями. Позивачі вказують, що у 2017 році брали участь у мітингах проти діючої влади, відкрито заявляли, що вони проти ОСОБА_3 і свавілля влади. Крім того, паралельно записалися в штаб опозиційного лідера О. Навального волонтерами, розносили та роздавали листівки, агітували людей про необхідність зміни президента. Додатково ОСОБА_2 зазначає про наявність щодо нього справи про адміністративне правопорушення за участь у мітингу 05.11.2017 та супротив затриманню, за яке йому присудили 14 діб. Позивачі вказують, що зі сторони Російської Федерації щодо них неодноразово вчинявся психологічний тиск, невідомі особи постійно телефонували знайомим, родичам, представлялись співробітниками ФСБ, цікавились планами і колом знайомих, політичними поглядами. За місцем їхньої прописки їх шукав місцевий дільничний поліції.

Позивачі зазначають, що мають обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідування через політичні причини та систематичне порушення прав людини. Крім того, найбільше позивачі переживають за долю своїх малолітніх дітей. Коли ОСОБА_4 в чергове вибрали президентом Російської Федерації, позивачі вирішили поїхати з країни, оскільки не можуть користуватися захистом цієї країни. Спочатку жили в Бресті (Республіка Білорусь) потім в Могильові (Республіка Білорусь). Після чого позивачі пересікли кордон з Україною та вирішили їхати в Європу, однак їх впіймали прикордонники. В подальшому позивачі звернулися до УДМС України у Волинській області із заявою про надання їм статусу біженців. Однак, отримали повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У свою чергу, позивачі оскаржили до суду накази УДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які рішеннями Волинського окружного адміністративного суду були скасованими та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до рішень суду розпочато повторний розгляд заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішеннями ДМС України №413-20 від 06.11.2020 та № 436-20 від 27.11.2020 відмовлено позивачам у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачі не погоджуються з вказаними рішеннями, оскільки відмова відповідача в наданні позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком примусове повернення позивачів до Російської Федерації, що тягне за собою загрозу життю позивачів та свободі у країні походження через побоювання застосування до останніх несправедливих звинувачень та тортур через систематичне порушення прав людини, яке пов`язане із політичними уподобаннями. Під час розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу, який би беззаперечно доводив факт, що позивачами вчиняються або вчинялись дії, що суперечать інтересам України, внаслідок чого є неможливим визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву від 12.01.2021 представник ДМС України та УДМС України у Волинській області користуючись наданим процесуальним законом правом заперечує проти адміністративного позову. Зокрема, щодо ОСОБА_1 представник відповідача та третьої особи вказує, що заявниця не намагалася у встановленому порядку іммігрувати до однієї з європейських країн на постійне місце проживання, або тимчасово виїхати на визначений термін, як це передбачено законодавством та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Знаючи про можливість легального виїзду до Європейських країн, заявниця обрала незаконний спосіб досягнення своєї мети, усвідомлюючи, що при цьому вона неодноразово буде грубо порушувати та ігнорувати законодавство України на своєму шляху. Крім того, зазначає, що 08.05.2019 вказана вище громадянка зверталася до УДМСУ у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, у встановлену дату та час до сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції для проведення співбесіди - не з`явилася. У свою чергу, заявниця була документована довідкою про звернення за захистом в Україні, яку вона викинула, щоб було більше шансів отримати захист в Словаччині, що свідчить про небажання залишатись на території України. Також, важливим є і той факт, що після затримання за порушення державного кордону з України в Словацьку Республіку, ОСОБА_1 написала заяву про припинення розгляду її заяви у зв`язку з поверненням на територію РФ. Повернувшись в країну громадянської належності, заявниця проживала там п`ять місяців і жодних проблем у неї не виникало.

На думку представника відповідача та третьої особи, причини небажання повертатися до країни походження є інші, ніж заявниця декларує, а саме бажання змінити країну громадської належності на будь-яку іншу розвинуту країну Європи з більш ліберальним суспільним ладом, та для здобуття певних економічних благ. ОСОБА_1 не приймала участі у політичній діяльності, не була членом політичних, військових, громадських організацій. При поверненні на територію Російської Федерації не зазнає переслідувань за ознакою раси, національності, громадянства (підданства) чи належності до певної соціальної групи. Позивач 1 не надала аргументованих та обґрунтованих пояснень про причини, через які вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань. Вказане дає підстави вважати про відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження. Серед фактів, повідомлених заявницею, у сукупності з фактами, відомими з інформаційних матеріалів про країну походження, немає таких, які би могли слугувати підставою для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону.

Крім того вказує, що заявниця на даний час отримує грошову допомогу по догляду за дитиною, яка їй виплачується країною громадянської належності. Для цього вона поштовим зв`язком надсилає всі необхідні документи до відповідних органів Російської Федерації. Наведене свідчить про те, що країна громадянської належності виконує свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , як перед своєю громадянкою.

У свою чергу, щодо позивача 2, ОСОБА_2 , представник відповідача та третьої особи зазначає, що у заяві від 28.10.2019 та під час співбесід 28.10.2019 та 28.07.2020, заявник стверджує, що основною причиною виїзду із країни постійного проживання стали політичні переслідування його на батьківщині. Однак, шукач захисту не надав переконливих доказів, які б реально підтвердили небезпеку для нього чи його родини у Російській Федерації із політичних міркувань. Під час проведення співбесіди, заявник зазначив що він проти тоталітарного режиму в себе на батьківщині, і не поділяє політику керівництва Російської Федерації, однак, будь-яких погроз у себе на батьківщині від органів влади не отримував, до кримінальної відповідальності не притягувався. Крім того, заявник інформує, що членом будь-якої політичної партії у країні постійного проживання ніколи не був та наразі до складу жодної політичної сили у РФ не входить і робити цього не планує.

При цьому зазначає, що впродовж року брав участь у звичайних політичних спільнотах в мережі Інтернет «Артпідготовка» та «Прогулянки вільних людей», які мали на меті змінити владу в РФ та декілька разів зустрічалися в центрі міст Краснодара та Москви, при цьому такі зібрання налічували небільше 10 учасників. Перебуваючи у вказаних спільнотах жодних посад у них не займав та функціональних обов`язків не мав, «все було на добровільних засадах». Крім того, вказує, що заявник стверджував, що у 2017 році за участь у мітингу проти діючої влади, який мав відбутись у центрі Москви за статтями 19.3 та 20.5 Адміністративного кодексу РФ він був притягнутий до адміністративної відповідальності та відбував адміністративний арешт у вигляді п`ятнадцяти діб, однак який саме суд РФ призначив йому згадане стягнення та чи був він присутній під час розгляду цієї справи по суті пояснити не зміг, будь-які документи, які могли підтвердити факт відбуття такого стягнення не надав.

Також представник відповідача та третьої особи зазначає, що під час проведення співбесіди на запитання «Чи зазнавали Ви особисто будь-яких переслідувань у своїй державі?» ОСОБА_2 повідомив «в принципі ні». На запитання «Чи отримували погрози за Ваші політичні погляди Ваші рідні?», останній відповів - «ні». Крім того, заявник вказує, що жодних переслідувань з цього приводу не отримувала і його дружина. Поряд із цим, під час проведення співбесід ОСОБА_2 вказував, що у країні його громадянської належності він постійно відчував політичний тиск, однак в чому він полягає та від кого конкретно надходить належним чином не пояснив. Про відсутність політичного переслідування у країні походження заявника яскраво свідчить той факт, що останній із дружиною без будь-яких труднощів виготовив документи для виїзду за кордон та неодноразово в установленому порядку покидав РФ. Разом із тим, заслуговує на увагу також й те, що заявник напередодні звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту двічі просив захисту в Республіці Польща, а згодом і в Словаччині, при цьому зібрати хоча б мінімальну доказову базу, що підтверджує його політичні переслідування в Російській Федерації, не зміг.

Також, представник відповідача та третьої особи вказує, що ОСОБА_2 стверджує, що почав зазнавати політичних переслідувань з 2017 року, однак країну постійного проживання покинув у 2018 році, після чого в 2019 році повернувся та проживав там 5 місяців. Пізніше безперешкодно покинув її територію. В такому разі, підстави вважати, що шукач захисту зазнавав політичних переслідувань на батьківщині, відсутні. ОСОБА_2 стверджує, що у разі повернення на батьківщину його можуть знайти, арештувати та відправити до в`язниці. Однак, будь-які підтверджуючі документи, які б свідчили, про те, що він реально розшукується чи ним цікавляться правоохоронні органи РФ не надав.

Крім того, у травні 2019 року після невдалої спроби потрапити в Європу, ОСОБА_2 повернувся із родиною до Російської Федерації. Близько п`яти місяців орендував житло, працював спочатку на заводі, а згодом на станції технічного обслуговування автомобілів різноробочим. У свою чергу, жодних з політичних переслідувань він не зазнавав.

Наведений аналіз відповідності суб`єктивної сторони побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичною ознакою, які він виклав у заяві, анкеті та під час співбесід, об`єктивній стороні дає підстави вважати, що в індивідуальних обставинах справи заявника (повідомлена ним історія) відсутні загрози переслідування з боку чинної влади Російської Федерації, як його тлумачить Конвенція про біженців 1951 року. Більше того, проаналізувавши наявні матеріали справи можна прийти до висновку, що реальними причинами виїзду із Російської Федерації заявника фактично були не політичні переслідування, а пошук кращої країни для життя.

Аналізуючи наявну інформацію в матеріалах справи, з`ясовано, що заявник фактично не був об`єктом «щільної зацікавленості» правоохоронних органів Російської Федерації, оскільки тривалий час проживав на батьківщині і неодноразово безперешкодно залишав її територію. При цьому, після притягнення до адміністративної відповідальності тривалий час працював у РФ та без будь-яких перешкод виготовив документи для виїзду за кордон.

Таким чином, факти, пояснення, надані заявником, не дають переконливих та однозначних підстав для набуття додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З наведених підстав представник відповідача та третьої особи просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом на підставі матеріалів особових справ № 2019 LT 0021 та № 2019 LT 0022 встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (чоловік та дружина), є громадянами Російської Федерації. Із документів, що підтверджують особу мають паспорти громадян Російської Федерації № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 та закордонні паспорти громадян РФ серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 . Рідна мова російська, за національністю росіяни, мають трьох дітей.

Згідно матеріалів особових справ, позивачі 27.10.2019 подали до УДМСУ у Волинській області заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.10.2019 УДМСУ у Волинській області видало позивачам довідки про звернення за захистом в Україні №007641, №007640.

З листа Чопського прикордонного загону від 31.10.2019 слідує, що відносно громадян Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 29.05.2019 прийнято рішення про затримання з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 01.06.2019 дані громадяни РФ були передані до відділу прикордонної служби «Гірськ» Чернігівського прикордонного загону, та того ж дня у ППр «Сеньківка» Чернігівського прикордонного загону були передані на територію РФ в порядку Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію.

Як вбачається з матеріалів особових справ позивачів, УДМС України у Волинській області були проведені з ними співбесіди, за результатами яких складено протоколи співбесіди, в ході яких встановлювались обставини приналежності позивачів, їх діяльності, релігійної та етнічної приналежності, причини еміграції, рід занять, тощо.

Під час проведення співбесіди позивачів встановлено, що вони двічі виїжджали із Російської Федерації, маючи намір потрапити до країн Західної Європи. Так, у травні 2019 року виїхали з м. Краснодара до м. Могильов в Білорусії, де прожили декілька днів та поїхали у м. Брест. Звідти мали намір їхати до Польщі. На кордоні у Польщі мали намір просити надати їм статус біженця, однак їх повернули до Білорусії. Після народження другої дитини зупинилися у Білорусії, де проживали близько одного року. За захистом у Білорусії не зверталися. Після притягнення до адміністративної відповідальності позивачі покинули ОСОБА_5 та потрапили до України. В травні 2019 року звернулися до УДМСУ у Волинській області за захистом, однак на співбесіди не прибули та вирушили до Словаччини, де їх затримали та повернули до України. Позивачі відмовилися від процедури отримання захисту в Україні та їх разом із дітьми відправили до країни постійного проживання.

Вдруге потрапили до України в жовтні 2019 року та звернулися за захистом. Основними причинами звернення за захистом є небажання змиритися із тоталітарним режимом у своїй країні, опозиційна діяльність, зневіра у можливості змінити життя на краще, а також намір потрапити до іншої країни в Європі.

З матеріалів справи слідує, що позивачі надавали пояснення з приводу побоювань стати жертвами переслідування та про загрози ОСОБА_2 бути ув`язненим в Російській Федерації внаслідок взяття участі у мітингах, здійснення агітації, оскільки був членом спільнот «Артпідготовки» та «Прогулянки вільних людей», брали участь у мітингам проти влади Путіна.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , УДМС України у Волинській області дійшло висновку про очевидну необґрунтованість заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а заяви визнано такими, що носять характер зловживання процедурою надання статусу біженця. Оформлено висновки щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевказаного висновку, 15.11.2019 УДМС України у Волинській області прийнято накази №88 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 » та №87 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

УДМСУ у Волинській області направило позивачам повідомлення від 19.11.2019 № 29 та №30 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищевказаними наказами УДМС України у Волинській області позивачі оскаржили їх до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 у справі №140/3448/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 15 листопада 2019 № 88 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2019 року, з врахуванням висновків суду.

У свою чергу, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 у справі №140/3468/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2020, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 15 листопада 2019 року № 87 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ». Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2019 року.

На виконання вищевказаних рішень, УДМС України у Волинській області приступило до оформлення документів громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2

УДМС України у Волинській області були проведені співбесіди, за результатами яких складено протоколи співбесіди, в ході яких встановлювались обставини приналежності позивачів, їх діяльності, релігійної та етнічної приналежності, причини еміграції, рід занять, тощо.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , УДМС України у Волинській області дійшло висновку про відмову позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

ДМС України було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того, разом з ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її неповнолітнім дітям, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що підтверджується рішеннями ДМС України від 27.11.2020 №436-20 та від 06.11.2020 №413-20.

Повідомленнями від 17.12.2020 №33 та від 17.12.2020 №23 позивачів повідомлено про прийняті рішення.

Не погоджуючись з вищевказаними рішеннями про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671-VІ).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VІ визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд звертає увагу, шо при розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Такі висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 22.07.2020 у справі № 826/7863/17.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (надалі - Керівництво), для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як було встановлено судом, ДМС України було прийнято рішення від 27.11.2020 №436-20 та від 06.11.2020 №413-20, якими відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд звертає увагу, що в силу статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначається, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, позивачі двічі виїжджали із Російської Федерації, маючи намір потрапити до країн Європи. Так, у травні 2018 року виїхали з м. Краснодара до м. Могильов в Білорусії, де прожили декілька днів та поїхали у м. Брест. Звідти мали намір їхати до Польщі. На кордоні у Польщі мали намір просити надати їм статус біженця, однак їх повернули до Білорусії. Після народження другої дитини зупинилися у Білорусії, де проживали близько одного року та неофіційно працювали. За захистом у Білорусії не зверталися. Після притягнення до адміністративної відповідальності позивачі покинули ОСОБА_5 та потрапили до України. В травні 2019 року звернулися до УДМСУ у Волинській області за захистом, однак на співбесіди не прибули та вирушили до Словаччини, де їх затримали та повернули до України. Крім того, позивачі викинули свої довідки про звернення за захистом в Україні у зв`язку з тим, щоб мати більше шансів отримати захист в Словаччині.

У свою чергу, Чопський прикордонний загін листом від 31.10.2019 повідомив УДМС України у Волинській області, що відносно громадян Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 29.05.2019 прийнято рішення про затримання з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 01.06.2019 дані громадяни РФ були передані до відділу прикордонної служби «Гірськ» Чернігівського прикордонного загону, та того ж дня у ППр «Сеньківка» Чернігівського прикордонного загону були передані на територію РФ в порядку Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію. Позивачі відмовилися від процедури отримання захисту в Україні та їх разом із дітьми відправили до країни постійного проживання.

В подальшому позивачі повернулися до м. Краснодар Російської Федерації, де прожили до 5 місяців. Вдруге незаконно потрапили до України в жовтні 2019 року та звернулися за захистом.

Суд звертає увагу, що у заяві-анкеті від 27.10.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 причиною, з якої просить надати статус біженця вказала, що її сім`ї загрожує небезпека. У анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною виїзду з країни постійного проживання вказала політичне переслідування. У той же час, у протоколі співбесіди від 30.10.2019 ОСОБА_1 основною причиною звернення за захистом вказала небажання жити в Росії. На питання чому вирішили знову покинути територію РФ, вказала, що їм не вистачало коштів на прожиття, а тому вони хотіли через Україну потрапити до Франції. У свою чергу, у протоколі співбесіди від 01.09.2020 на питання чому вони знову вирішили покинути РФ, вказала, що у них не має в Росії майбутнього і вони уже тікали не від політичних причин, а в пошуках кращого майбутнього для своїх дітей. Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 у будь-яких політичних чи релігійних організаціях не перебувала, а лише брала участь у мітингах, поширювала інформацію в інтернеті та брала участь у «прогулянках вільних людей». Жодного фізичного насильства, яке було б пов`язане з політичними поглядами не зазнавала, до кримінальної відповідальності не притягалася.

Щодо ОСОБА_2 , то у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2019, позивач 2 причиною, з якої просить надати статус біженця вказав, що його сім`ї загрожує небезпека у зв`язку з опозиційною діяльністю. У анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною виїзду з країни постійного проживання також вказав політичне переслідування. У свою чергу, у протоколі співбесіди №1 від 31.10.2019 на питання чому вирішили емігрувати вказав, що хотів кращого життя, хотів до Європи, боявся можливої політичної розправи. Крім того, зазначив, що насправді хотів потрапити до Німеччини. Метою перетину кордону також вказав бажання потрапити до Європи. Разом з тим, основною причиною еміграції вказав не бажання жити в Росії, оскільки там не можливо змінити ситуацію на краще. На питання чи зазнавав позивач 2 будь-яких переслідувань в Росії, вказав що в принципі не зазнавав, лише був затриманий за участь у мітингу. Жодних фізичних чи моральних страждань не отримував. У жодних політичних чи релігійних організаціях не перебував, разом з тим брав участь у мітингах, займався агітацією, поширював інформацію в інтернеті, брав участь в «прогулянках вільних людей» та був членом «Артпідготовки» (інтренет-спільнота, яка пропагує зміну влади), проте жодних доказів участі у мітингах та у згаданих спільнотах позивач 2 надати не зміг. Щодо протоколу співбесіди №2 від 28.07.2020, то позивач 2 на питання чому покинули країну свого постійного проживання вказав, що хотіли кращого життя для себе та своїх дітей. Крім того, повторно підтвердив, що насправді вони хотіли потрапити до Німеччини. У той же час, після повернення до РФ у 2019 році, жодних переслідувань не зазнавав.

Суд звертає увагу, що по суті побоювання позивачів стати жертвами переслідування через політичні причини зводяться до затримання позивача 2 за участь у мітингу, який так і не відбувся, у 2017 році, за що, як стверджує ОСОБА_2 , його притягнуто до адміністративної відповідальності. Водночас, жодних доказів притягнення позивача 2 до адміністративної відповідальності матеріали справи не містять, як і не міститься доказів відбування покарання за вчинене правопорушення. Разом з тим, у протоколі співбесіди №1 від 31.10.2019 ОСОБА_2 повідомив, що учасники даного мітингу не погоджували його проведення з місцевою владою. З даного приводу суд зазначає, що відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Крім того, у позовній заяві позивачі вказували, що зі сторони Російської Федерації щодо них неодноразово вчинявся психологічний тиск, невідомі особи постійно телефонували знайомим, родичам, представлялись співробітниками ФСБ, цікавились планами і колом знайомих, політичними поглядами. Однак, як вбачається з протоколів співбесід, позивачі вказували, що політичного переслідування вони не зазнавали, як і не знавали жодного морального чи фізичного насильства. У протоколі співбесіди №1 від 31.10.2019 ОСОБА_2 вказав, що до нього лише один раз хтось дзвонив і погрожував не приймати участі в політичних справах. Таким чином, побоювання позивачів ґрунтуються лише на здогадках останніх, позивачами не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань та які впливають на наслідки прийнятих відповідачем рішень. Твердження позивачів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Проаналізувавши індивідуальні обставини справи позивачів, суд вважає, що у даному випадку відсутні загрози переслідуванню з боку чинної влади Російської Федерації, як його тлумачить Конвенція про біженців 1951 року. Позивачі стверджують, що членами будь-якої політичної партії у країні постійного проживання ніколи не були, жодних переслідувань за ознакою раси, національності, громадянства чи належності до певної соціальної групи не зазнавали. У той же час, свою участь у мітингах та в інтернет-спільності «Артпідготовка», «Прогулянки вільних людей» підтвердити жодними доказами не можуть.

Також, суд звертає увагу, що після невдалих спроб покинути країну свого постійного проживання, позивачі верталися до Російської Федерації, де проживали довгий час, працювали та жодних переслідувань, моральних чи фізичних страждань через свої політичні погляди не зазнавали. Крім того, суд зазначає, що Російська Федерація виконує свої зобов`язання перед позивачами, оскільки ОСОБА_1 отримує грошову допомогу по догляду за дитиною, а ОСОБА_2 отримує пенсію учасника бойових дій за службу в Чечні.

Вищезазначене свідчить про бажання позивачів користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечувати їх права як громадян, що в свою чергу, підтверджує те, що дані особи не потребують міжнародного захисту, так як вони продовжують користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Проаналізувавши протоколи співбесід позивачів, у суду є обґрунтовані підстави вважати, що залишення позивачами країни свого постійного проживання був запланованим виїздом із метою здобуття певних економічних благ в одній із розвинутих країн Європи, про що неодноразово вказували під час проведених співбесід позивачі.

У свою чергу, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Суд зазначає, що прагнення до кращого життя, а також небажання нелегально проживати на території України, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу особових справ позивачів можна дійти висновку, що вони не обґрунтували наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявники не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

За таких обставинах суд зауважує, що побоювання, які виникли у позивачів мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявники не мають речових доказів наявності погроз у свій бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо своїх слів.

На думку суду, причини, які позивачі зазначають, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивачі ніколи не були членами жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 27.11.2020 №436-20 та від 06.11.2020 №413-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірними, обґрунтованими та такими, що прийняті уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. О. Андрусенко