Справа № 420/14951/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці в Одеській області (вул..Семінарська,5, м.Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області, в якому просить:

визнати протиправною та скасувати постанову начальника Головного управління Держраці в Одеської області Байдюк Сергія Васильовича, про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 за №ОД1135/2164/НП/ТД-ФС від 02 грудня 2020 року;

стягнути з Головного управління Держпраці в Одеській області (, на користь Позивача судовий збір;

судові витрати по справі, а також витрати Позивача на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 грудня 2020 року, відносно позивача, начальником Головного управління Держпраці в Одеської області Байдюк Сергієм Васильовичем, винесена постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ОД1135/2164/НП/ТД-ФС, за вчинення дій, передбачених абзацом сьомим частини другої ст. 265 Кодексу Законів про працю України, (в частині недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведені) при проведені перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі заробітної плати, встановленої Законом на виявлення правопорушення, накладено на Позивача штраф у розмірі 80000.00 гривень. Позивач не згоден з зазначеною постановою, так як вона є незаконною, протиправною та такою, що належить скасуванню, оскільки під час виходу з інспекційним відвідуванням фахівцем Головного управління Держпраці в Одеській області ОСОБА_2 було порушено вимоги Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року за №877-У, Постанову КМУ №342 від 10.05.2028 року. Постанову КМУ №832 від 21,08.2019 року, та за наслідками цього інспекційного відвідування складений документ (акт про неможливість проведення інспекційного відвідування), який не відповідає вимогам законодавства, а тому є підставою для визнання його протиправним та скасування будь-яких рішень прийнятих на підставі цього інспекційного відвідування.

Ухвалою суду від 29.12.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

10.02.2021р. відповідача надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову, зазначивши, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснювався відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823, який детально регламентує процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними та фізичними особами, які використовують найману працю. Так, відповідно до вимог Конвенції Міжнародної організації праці № 81, яка ратифікована Законом України від 08.09.2004 р. № 1985-ІV, статті 259 Кодексу Законів про працю України, керуючись абзацом 2 пункту 1 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823, підпунктом 3 пункту 5 Порядку № 823, Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Положенням про Головне управління Держпраці в Одеській області (нова редакція), яке затверджено наказом від 03.08.2018 № 84, наказом № 2565 від 06.10.2020 було призначено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 у період з 19.10.2020 по 30.10.2020 із виданням відповідного направлення № 15/01-29-2079 від 06.10.2020, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Окремо зазначено, що під час перевірки інспектором праці було складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування в зв`язку з ненаданням інформації необхідні для проведення інспекційного відвідування № ОД 1135/2164/НП від 30.10.2020 та який був підписаний об`єктом відвідування, саме ФОП ОСОБА_1 особисто. Но підставі вказаного акту винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління від 02.12.2020 № ОД1135/2164/НП/ТД-ФС.

Дослідивши адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , включений до Єдиного Державного реєстру відомостей про фізичну особу підприємця, про що внесений запис до ЄДР №0002103, з видом діяльності: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний), та взятий на облік у органах Державної податкової служби як платника єдиного внеску 3 групи.

06.10.2020р. відповідно до вимог Конвенції Міжнародної організації праці № 81, яка ратифікована Законом України від 08.09.2004 р. № 1985-ІV, статті 259 Кодексу Законів про працю України, керуючись абзацом 2 пункту 1 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823, підпунктом 3 пункту 5 Порядку № 823, Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Положенням про Головне управління Держпраці в Одеській області (нова редакція), яке затверджено наказом від 03.08.2018 № 84; на підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р., та службової записки головного державного інспектора Перебийносюка Р.В. від 02.10.2020р. Т.в.о. начальника Головного управління Держпраці в Одеській області видано наказ № 2565 від 06.10.2020 про проведення інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 у період з 19.10.2020р. по 30.10.2020р. із виданням відповідного направлення № 15/01-29-2079 від 06.10.2020, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для прийняття вказаного наказу стала, службова записка головного державного інспектора Перебийносюка Р.В. від 02.10.2020р..

Відповідно службової записки встановлено, що на адресу Головного управління надійшов лист від Всеукраїнської Громадської Організації «Євро Столиця» № 1/04 від 21.02.2020, в якому зазначено, інформацією відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , з приводу використання останнім неоформленої найманої праці під час провадження власної підприємницької діяльності.

Вказаний лист містив наступну інформацію: «...так, згідно інформації відображеної протягом 16.11.2019р. в інформаційних інтернет-ресурсах (в даному випадку, на сайті ГУНП в Одеській області - https//od.npu.gov.ua/news/dtp/policzeiski-vstanovlyuyut-obstavini- smertelnoi-dtp-na-avtoshlyaxu-kijiv-odesa/), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася біля с. Старі Маяки в Ширяївському районі, загинуло дві особи. Згідно даних, наявних у наведеному повідомленні, загиблі були «водієм та експедитором (змінним водієм) вантажівки, які в крайній лівій полосі дороги міняли колесо».

В подальшому, активістами осередку було з`ясовано що вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась з вантажним автомобілем MAN (державний знак НОМЕР_2 ). Власником вказаного автомобілю є громадянин ОСОБА_4 .

Разом з тим, вищенаведений громадянин даний автомобіль MAN передав у користування (за генеральною довіреністю) підприємцю ОСОБА_1 , який надає послуги «Вантажного автомобільного перевезення» з використання найманої праці.

30.10.2020р. Головним державним інспектором Головного управління Держпраці в Одеській області складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування в зв`язку з ненаданням інформації необхідні для проведення інспекційного відвідування № ОД 1135/2164/НП від 30.10.2020 та який був підписаний об`єктом відвідування, саме ФОП ОСОБА_1 особисто. В якому зокрема зазначено, що відповідно до наявних повноважень та керуючись абз.2 п.6 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою КМУ від 11.02.2015 № 96 (за яким, Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: .... отримувати безоплатно від міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування необхідні для виконання покладених на неї завдань інформацію, документи і матеріали), фахівцем Головного управління (в особі, Перебийносюка Р.М.) отримано письмову інформацію від Територіального сервісного центру МВС № 31/15/5145-266 від 27.10.2020, за якою - за гр-ном ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) станом на 27.10.2020 року зареєстровано наступні транспортні засоби:

- VOLVO FN 12, номерний знак НОМЕР_3 ;

- DAF АЕ 95 XF 380, номерний знак НОМЕР_4 ;

- DAF АЕ 95 XF 430, номерний знак НОМЕР_5 .

Також було отримано письмову інформацію від Саратського ВП Білгород- Дністровського ВП ГУНП в Одеській області № 42.1/8401 від 26.10.2020, за якою «відповідно до даних ІПНП «Цунамі» , 12.10.2020 року відносно гу-на ОСОБА_5 , який керував а/м DAF НОМЕР_6 380 номерний знак НОМЕР_4 (власник - ОСОБА_1 ), було складено одну постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а саме: Порушення ПДР, що спричинило пошкодження транспортних засобів».

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги твердження ФОП ОСОБА_1 про нібито «не використання ним найманої праці», яке у свою чергу спростовується вищенаведеними обставинами (за якими відповідні особи, здійснювали керування вантажними транспортними засобами, що перебували/перебувають у власності/користуванні ФОП ОСОБА_1 ), так і тією обставиною, що з боку ФОП ОСОБА_1 жодні документальні підтвердження факту передачі права власності/користування на відповідні вантажні транспортні засоби іншим особам (для ознайомлення) через фактичну відсутність, надано не було, що вказує на свідоме та навмисне намагання ФОП ОСОБА_1 ввести в оману уповноважених осіб Головного управління та в створенні перешкод у діяльності інспектора праці під час проведенні інспекційного відвідування.

09.11.2020 рекомендованим листом №352 було надіслано повідомлення від 09.10.2020 № 15/01-33-10886 про розгляд справи щодо вирішення питання про накладення штрафу.

Розглянувши матеріали, керуючись ст. 265 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, та на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 Кодексу Законів про працю України, за яким суб`єкти господарювання несуть відповідальність у вигляді штрафу за вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини (в частині недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні) при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, начальником Головного управління Байдюком С.В. було винесено постанову від 02.12.2020 № ОД1135/2164/НПЛГД-ФС про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.

Вважаючи, що інспекційне відвідування ОСОБА_1 проведено з порушенням вимог законодавства, а постанова про накладення штрафу винесена з порушенням Порядку №509, ОСОБА_1 звернулось із позовом до суду.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (КЗпП України).

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року (далі - Закон №877-V).

Відповідно до статті 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України №1985-ІV від 8 вересня 2004 року, Конвенцією Міжнародної організації праці №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України №1986-IV від 8 вересня 2004 року, та Законом України «Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням, законодавства про працю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21 серпня 2019 року (надалі - Порядок № 823, у редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови).

Згідно з п.2 Порядку №823, заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з вимогами пункту 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав: 1) звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) звернення фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) рішення суду; 5) повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин; 6) інформація: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДПС та її територіальних органів про: - невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; - факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень; - факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: - роботодавців, які нараховують заробітну плату 30 і більше відсоткам працівників менше мінімальної; - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; - роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилася на 20 і більше відсотків; - фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці, що завершився; - роботодавців, в яких протягом року не проводилася індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; - роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів; - роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) інформація профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлені у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю; 8) доручення Прем`єр-міністра України; 9) звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; 10) запит народного депутата України; 11) невиконання вимог припису інспектора праці.

Пунктом 14 Порядку №823 визначено, що у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування, зокрема ненадання на письмову вимогу інспектора праці інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 10 Порядку №823), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, перевищення строків проведення інспекційного відвідування, визначених пунктом 9 Порядку №823, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування із зазначенням відповідних підстав, який у разі можливості підписується об`єктом відвідування або іншою уповноваженою ним особою.

Копія акта, про неможливість проведення інспекційного надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням.

Частиною 1 ст. 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі (у редакції статті 265 КЗпП України чинній на момент винесення оскаржуваної постанови):

фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

«Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 року (далі - Порядок №509), визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно пункту 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.

Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується відповідачем, що отримавши згоду на здійснення заходу державного контролю, інспектором праці було опитано гр-н ОСОБА_1 , який надав письмове пояснення з приводу вищенаведених обставин та в тому числі повідомив, що автомобіль MAN 26.410 д/з НОМЕР_2 , він дійсно «придбав» у гр. ОСОБА_4 за генеральною довіреністю для використання у власній підприємницькій діяльності з надання послуг з перевезення вантажу.

Що стосується гр.-н. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то відповідно до пояснень ФОП ОСОБА_1 , вказані особи до нього ніякого відношення нібито не мали, працювали нібито самостійно, так як самі були фізичними особами - підприємцями.

Разом з тим, жодні документальні підтвердження стосовно передачі «права власності» або передачі «права користування» на MAN 26.410 (д/з НОМЕР_2 ) гр-нам ОСОБА_6 або ОСОБА_7 (чи будь-яким іншим особам), підприємцем ОСОБА_1 надано через фактичну відсутність на час здійснення поточного контрольного заходу, не було.

Одночасно з вищенаведеним, підприємець ОСОБА_1 повідомив що у своєї підприємницькій діяльності ніколи найману працю сторонніх осіб не використовував та на теперішній час також не використовує.

Крім того позивачем надано Договір оренди вантажного автомобіля від 01.06.2019р. відповідно до якого гр.-н ОСОБА_4 передав в оренду гр.-н ОСОБА_6 вантажний автомобіль марки MAN державний номер НОМЕР_2 , термін оренди складає 1 рік від 01.06.2019р. до 01.06.2020р.

Відповідно до Податкової декларації платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця, ОСОБА_6 зареєстрований як фізична особа підприємець.

Враховуючи викладене, позивачем надано пояснення, проте він не повинен був надати доказ того, що ОСОБА_6 на час загибелі у ДТП, працював на автомобілі який йому не належав а належав ОСОБА_4 який сам міг розпоряджатися своїм автомобілем та який використовувався ОСОБА_6 , який був також на той час зареєстрований як фізична особа-підприємець.

На думку суду, вищевказані обставини виключають можливість настання відповідальності ФОП ОСОБА_1 , за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанову начальника Головного управління Держраці в Одеської області Байдюк Сергія Васильовича, про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 за №ОД1135/2164/НП/ТД-ФС від 02 грудня 2020 року.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з квитанції від 19.12.2020р. позивачем сплачено судовий збір за подання вказаного адміністративного позову у загальному розмірі 1200,00 грн.

Частинами 1, 2, 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4, 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відповідності до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» №5076-VI від 05 липня 2012 року (далі - Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначені такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає у забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, у свою чергу, врегульовано главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє дійти висновків, що:

1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

6) відсутність у договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті у порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

При цьому, у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, у залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2020 року між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 15-12/2020-39, відповідно до якого виконавець зобов`язується надати клієнту послуги на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити послуги за цим договором.

На підтвердження виконання вказаного договору № 15-12/2020-39 від 15.12.2020 року, ОСОБА_1 надано до копію квитанції до прибуткового касового ордера №3.

Однак, суд зазначає, що наявні у матеріалах справи договір про надання правової допомоги та квитанція до прибуткового касового ордера №3 не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на надання правничої допомоги та стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вказана позиція суду відповідає позиції Верховного Суду висловленій у постанові №301/2534/16-ц від 31 липня 2020 року.

Суд бере до уваги норму ст. 134 КАС України та правовий висновок Верховного Суду з приводу того, для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація сторін, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа №815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимоги про стягнення вартості послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 1000,00 гривень.

З приводу клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження суд зазначає, що відповідно до ч. 1-3 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, суд наділений повноваженнями, врахувати всі складники, наведені ч. 3 ст. 257 КАС України, та самостійно визнати справу такою, що має незначну складність.

При відкритті провадження, суд дійшов висновку, що справу за позовом можливо розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, а також, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З огляду на те, що матеріали справи свідчать про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, тому в задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження необхідно відмовити

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці в Одеській області (вул..Семінарська,5, м.Одеса, 65044, код ЄДРОПУ 39781624) про визнання протиправною та скасування постанови, задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Головного управління Держраці в Одеської області (вул..Семінарська,5, м.Одеса, 65044, код ЄДРОПУ 39781624) Байдюк Сергія Васильовича, про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРОПУ 39781624) за №ОД1135/2164/НП/ТД-ФС від 02 грудня 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці в Одеській області (вул..Семінарська,5, м.Одеса, 65044, код ЄДРОПУ 39781624) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1200,00 грн. професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293,295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Єфіменко

.