Справа № 640/21499/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

25 лютого 2021 року м. Київ№ 640/21499/19
Ухвала

про закриття провадження у справі

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Солом`янського районного суду м. Києва, Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Солом`янського районного суду м. Києва, Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення загальних зборів суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2019р., яке оформлено протоколом №5/2019, в частині висловлення недовіри керівнику апарату суду ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві № 129/к від 08.10.2019;

- визнати протиправним та скасувати наказ Солом`янського районного суду м. Києва від 15.10.2019р. №17-ОС про відрахування зі штату ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва;

- стягнути з Солом`янського районного суду м. Києва суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.10.2019р. до моменту фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення та накази не відповідають вимогам законодавства чинного на момент їх прийняття, що не може бути підставою для звільнення позивача. З огляду на вищевикладене просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідачами подано відзиви на адміністративний позов в якому зазначають, що оскаржуване рішення та накази є законними та обґрунтованими, а відтак відсутні підстави для їх скасування та задоволення позовних вимог.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що провадження у справі підлягає закриттю, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

В силу вимог ч.1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом оскарження, серед іншого, є рішення зборів рішення загальних зборів суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2019р., яке оформлено протоколом №5/2019, в частині висловлення недовіри керівнику апарату суду ОСОБА_1

Відповідно до статті 1301 Конституції України, для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів відповідно до закону діє суддівське самоврядування.

Положеннями частини першої та четвертої статті 126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддівське самоврядування - це самостійне колективне вирішення зазначених питань суддями. До завдань суддівського самоврядування належить вирішення питань щодо: 1) забезпечення організаційної єдності функціонування органів судової влади; 2) зміцнення незалежності судів, суддів, захист професійних інтересів суддів, у тому числі захист від втручання в їхню діяльність; 3) участі у визначенні потреб кадрового, фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення судів та контроль за додержанням установлених нормативів такого забезпечення; 4) обрання суддів на адміністративні посади в судах у порядку, встановленому цим Законом; 5) призначення суддів Конституційного Суду України; 6) обрання суддів до складу Вищої ради правосуддя та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 155 Закону № 1402-VIII, керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування Єдиної судової інформаційної (автоматизованої) системи, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що має наслідком звільнення його з посади.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 127 Закону № 1402-VIII, суддівське самоврядування в Україні здійснюється через: 1) збори суддів місцевого суду, апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду (а у передбачених цим Законом випадках - апеляційної палати вищого спеціалізованого суду), Пленум Верховного Суду; 2) Раду суддів України;3) з`їзд суддів України.

Порядок здійснення суддівського самоврядування визначається відповідно до Конституції України цим Законом та іншими законами, а також регламентами і положеннями, що приймаються органами суддівського самоврядування згідно з Конституцією України та цим Законом.

Частинами першою та п`ятою статті 128 Закону № 1402-VIII визначено, що збори суддів - зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань.

Збори суддів: 1) обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, що є обов`язковими для суддів та працівників цього суду; 2) визначають спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ; 3) визначають рівень навантаження на суддів відповідного суду з урахуванням виконання ними адміністративних або інших обов`язків; 4) заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в цьому суді, та керівника апарату суду; 5) звертаються з поданням про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката, прокурора, посадової особи органу державної влади чи органу місцевого самоврядування за вчинення дій або бездіяльності, що порушують гарантії незалежності суду та судді; 6) здійснюють інші повноваження, визначені цим Законом.

Аналіз наведених положень чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що збори суддів як орган суддівського самоврядування, який обговорює питання внутрішньої діяльності суду та приймає колективні рішення з обговорюваних питань, не є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Встановлена правова природа діяльності органу суддівського самоврядування унеможливлює здійснення судового розгляду спорів щодо визнання незаконним та скасування його рішення, а тому вказаний позов не може розглядатися в судах.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Суд адміністративної юрисдикції не має компетенції щодо розгляду такого спору з огляду на те, що відповідні скарги розглядаються самим органом суддівського самоврядування згідно із Законом № 1402-VIII та внутрішнім актом, який регламентує діяльність такого органу.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.03.2019р. у справі № 804/4177/17 та в постанові Верховного Суду від 28.02.2020р. у справі № 816/905/17, адміністративне провадження №К/9901/5382/17, № К/9901/5383/17.

Суд звертає увагу, що «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Вищевикладене також узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі № 9901/633/18, від 22.03.2018р. у справі № 800/559/17, від 03.04.2018р. № 9901/152/18 та від 30.05.2018р. у справі № 9901/497/18.

Зміст спірних правовідносин у цій справі є тотожними до правовідносин, що розглядались у справі №804/4177/17, оскільки рішення зборів суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2019р., яке оформлено протоколом №5/2019, в частині висловлення недовіри керівнику апарату суду ОСОБА_1 є діяльністю органу суддівського самоврядування, що за вищенаведеним висновком Великої Палати Верховного Суду унеможливлює здійснення судового розгляду.

З урахуванням встановлених вище обставин, суд приходить до висновку, що даний спір не відноситься до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, а отже наявні правові підстави для закриття провадження у справі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 2 ст. передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Оскільки, за висновком Великої Палати Верховного Суду відповідні вимоги не підлягають розгляду в судах, суд не роз`яснює право звернення до іншого суду.

Керуючись ст. 238, 241, 248, 294 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 640/21499/19 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення загальних зборів суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2019р., яке оформлено протоколом №5/2019, в частині висловлення недовіри керівнику апарату суду ОСОБА_1

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст. 256 КАС України та може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська