Справа № 360/4078/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року справа №360/4078/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 р. (у повному обсязі складено 25 листопада 2020 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі № 360/4078/20 (головуючий І інстанції суддя Т.І. Чернявська) за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в переведенні на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу",

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністратвиного суду з позовом до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - Управління) про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене листом від 30.09.2020 року № 2582/031-08, яким йому відмовлено у переведенні на пенсію за нормами Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язання відповідача перевести його з пенсію за віком, обчисленої відповідно до Закону № 1058, на пенсію державного службовця відповідно до п. 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» № 889 з 09 грудня 2019 року, виходячи з наявного у нього стажу державної служби 21 рік 3 місяці; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-7).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 23 вересня 2020 року № 09 «Про відмову у перерахунку пенсії на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року».

Зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області прийняти рішення про переведення ОСОБА_1 на підставі заяви від 09 грудня 2019 року, зареєстрованої за № 1115, з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» з дня звернення - 09 грудня 2019 року, зарахувавши до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди роботи з 01 квітня 1997 року по 30 червня 2000 року заступником начальника митного поста «Троїцьке» Старобільської митниці Державної митної служби України; з 01 липня 2000 року по 05 липня 2005 року головним інспектором, старшим інспектором, інспектором Луганської митниці Державної митної служби України; з 01 вересня 2010 року по 02 квітня 2015 року головним інспектором сектору митного оформлення № 1 відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», головним інспектором відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», провідним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка», старшим державним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка» Луганської митниці Державної митної служби України, яка в подальшому реорганізована шляхом приєднання до Луганської митниці Міндоходів.

У задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду Луганської області, оформленого листом від 30 вересня 2020 року № 2582/031-08, яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію за нормами Закону України «Про державну службу», відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 143-150).

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст. 588 Митного кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». Статтею 90 Закону України від 10.12.2015 року № 889 передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону № 1058. Згідно з пп. 1 п. 2 розділу XI Закону № 889 Закон від 16.12.93 № 3723 втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 розділу XI Закону № 889.

Пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 передбачено право державних службовців на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723.

З огляду на положення п.п. 10, 12 розділу XI Закону № 889 право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 мають особи, які на день набрання чинності Законом № 889 (на 01.05.2016) мали відповідний стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 573 Митного кодексу України передбачені спеціальні звання, які присвоюються посадовим особам доходів і зборів.

Таким чином, періоди роботи посадових осіб митниці на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання-не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

З трудової книжки позивача вбачається, що позивачу були присвоєні спеціальні звання:

-інспектор митної служби 1 рангу;

-інспектор податкової митної справи 1 рангу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, наданий відзив, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не було оскаржено.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) перебуває на обліку в Білокуракинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області з 26 вересня 2015 року як одержувач пенсії за віком на загальних підставах, призначеної за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», про що свідчить протокол від 12 жовтня 2015 року № 669 та пенсійне посвідчення від 17 серпня 2016 року № , видане Пенсійним фондом України (а.с. 11, 64).

ОСОБА_1 звернувся до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою від 09 грудня 2019 року, зареєстрованою за № 1115, про перехід на інший вид пенсії, а саме з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», додавши до неї зазначені в розписці-повідомленні документи, у тому числі довідку Луганської митниці ДФС від 22 листопада 2019 року за № 128/12-70-04 про стаж державної служби (а.с. 18, 19-21, 22, 110, 111, 112, 113, 114-116).

Рішенням про відмову у перерахунку пенсії від 16 грудня 2019 року № 1115 Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області відмовило позивачу у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII з посиланням на те, що періоди роботи посадових осіб митниці на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Періоди роботи працівників митниці на посадах, у період перебування на яких були встановлені ранги державних службовців, підлягають зарахуванню до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців (а.с. 117-118).

Листом від 24 грудня 2019 року за № 6383/031-08 Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області повідомило позивачу про прийняте рішення про відмову у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, та про підстави, з яких позивачу відмовлено у переведенні на інший вид пенсії (а.с. 23-24, 119-121).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі № 360/321/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково (а.с. 27-32):

- визнано протиправним та скасовано рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про відмову у перерахунку пенсії від 16 грудня 2019 року № 1115 ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 грудня 2019 року, зареєстровану за № 1115, про переведення з одного виду пенсії на інший з урахуванням правової оцінки, наведеної судом в рішенні;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішенням від 23 вересня 2020 року № 09 «Про відмову у перерахунку пенсії на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року» позивачу повторно відмовлено у переведенні з пенсії за віком, обчисленої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ з підстав, які аналогічні викладеним в рішенні про відмову у перерахунку пенсії від 16 грудня 2019 року № 1115 та листі від 24 грудня 2019 року за № 6383/031-08. Також в рішенні зазначено, що стаж роботи позивача на посадах державної служби складає 8 років 5 місяців (періоди роботи з 28 грудня 1993 року по 31 березня 1997 року та з 06 липня 2005 року по 31 серпня 2010 року), що не дає права позивачу на перехід на інший вид пенсії (а.с.122-123).

Листом від 30 вересня 2020 року № 2582/031-08 Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області повідомило позивача про повторну відмову у переведенні з пенсії за віком, обчисленої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ (а.с. 25-26, 124-126).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

1 травня 2016 року набув чинності Закон № 889-VIII, підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у державних службовців, які на день набрання чинності Законом 889-VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та осіб, які на день набрання чинності Законом 889-VIII мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Тобто, до 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01 травня 2016 року відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 569/350/17 (№ рішення в ЄДРСР 75082026), від 03 липня 2018 року у справі № 586/965/16-а (№ рішення в ЄДРСР 75082148) та від 10 липня 2018 року у справі № 591/6970/16-а (№ рішення в ЄДРСР 75227579).

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у рішенні Верховного Суду від 04 квітня 2018 року (зразкова справа № 822/524/18).

З рішення відповідача від 23 вересня 2020 року № 09 «Про відмову у перерахунку пенсії на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року» вбачається, що єдиною підставою відмови позивачу у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» є недостатність стажу державної служби через незарахування певних періодів роботи позивача до державної служби.

За розрахунком відповідача загальний страховий стаж позивача складає 44 роки 9 місяців 9 днів, про що свідчить протокол від 12 жовтня 2015 року № 669 та розрахунок стажу до нього (а.с. 64, 65).

Стаж державної служби за розрахунком відповідача складає 8 років 5 місяців (період роботи з 28 грудня 1993 року по 31 березня 1997 року та з 06 липня 2005 року по 31 серпня 2010 року).

Разом з тим, позивач на час звернення до відповідача з заявою про переведення на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» мав достатній стаж державної служби (понад 20 років), з огляду на таке.

З трудової книжки позивача від 10 грудня 1975 року, вкладишу до трудової книжки від 01 квітня 1997 року серії НОМЕР_2 та довідки Луганської митниці ДФС від 22 листопада 2019 року за № 128/12-70-04 про стаж державної служби судами встановлено, що ОСОБА_1 працював:

з 28 грудня 1993 року по 31 березня 1997 року виконувачем обов`язків інспектора митного поста «Лозно-Олександрівка», інспектором митного поста «Лозно-Олександрівка», виконувачем обов`язків головного інспектора митного поста «Лозно-Олександрівка», головним інспектором митного поста «Лозно-Олександрівка», головним інспектором митного поста «Троїцьке» Старобільської митниці Державного митного комітету України (09 червня 1995 року прийнято присягу державного службовця), що складає 3 роки 3 місяці 4 дні;

з 01 квітня 1997 року по 30 червня 2000 року заступником начальника митного поста «Троїцьке» Старобільської митниці Державної митної служби України (з присвоєнням персонального звання «інспектор митної служби 1 рангу»), що складає 3 роки 3 місяці;

з 01 липня 2000 року по 05 липня 2005 року головним інспектором, старшим інспектором, інспектором Луганської митниці Державної митної служби України (з присвоєнням персонального звання «радник митної служби 3 рангу», «інспектор митної служби 2 рангу»), що складає 5 років 0 місяців 5 днів;

з 06 липня 2005 року по 31 серпня 2010 року інспектором чергової оперативної частини, інспектором відділу оперативних чергових, інспектором відділу митного оформлення митного поста «Лантратівка» у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка», старшим інспектором відділу митного оформлення митного поста Лантратівка» у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» Старобільської митниці Державної митної служби України, що складає 5 років 1 місяць 26 днів;

з 01 вересня 2010 року по 02 квітня 2015 року головним інспектором сектору митного оформлення № 1 відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», головним інспектором відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», провідним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка», старшим державним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка» Луганської митниці Державної митної служби України, яка в подальшому реорганізована шляхом приєднання до Луганської митниці Міндоходів (з присвоєнням спеціального звання «інспектор митної служби 1 рангу», «інспектор податкової та митної справи 1 рангу»), що складає 4 роки 7 місяців 2 дні (а.с. 12-17, 19-21, 50-60, 75-87, 114-116).

Разом стаж роботи позивача за вищевказаний період складає 21 рік 3 місяці 7 днів.

Станом на 01 травня 2016 року стаж роботи позивача на вищезазначених посадах складає 21 рік 3 місяці 7 днів.

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283), та додатку до нього (діяли до 01 травня 2016 року).

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 «Про порядок обчислення стажу державної служби», якою затверджений Порядок обчислення стажу державної служби, регламентовано, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії

Пунктом 1 Порядку № 283 окреслено, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба):

- на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; […]

- на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів;

- на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання; […].

Пунктом 4 Порядку № 283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. […].

Частиною сімнадцятою статті 37 Закону № 3723-ХІІ занотовано, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Спеціальним законом, що визначав статус державної митної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, були Закон України від 25 червня 1991 року № 1262-ХІІ «Про митну справу в Україні» (чинний до 01 січня 2004 року), Митний кодекс України від 12 грудня 1991 року № 1970-ХІІ (чинний до 16 травня 2008 року), Митний кодекс України від 11 липня 2002 року № 92-IV (чинний до 01 червня 2012 року), а з 01 червня 2012 року - Митний кодекс України від 13 березня 2012 року № 4495-VІ.

Статтею 430 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року № 92-IV, якою врегульовані питання пенсійного забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України «Про державну службу».

Пенсійне забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на загальних підставах відповідно до законодавства України про пенсійне забезпечення.

Згідно зі статтею 407 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року № 92-IV посадовими особами митної служби України є працівники митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, на яких цим Кодексом та іншими законами України покладено здійснення митної справи, організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і яким присвоєно спеціальні звання.

Статтею 569 Митного кодексу України від 13 березня 2012 року № 4495-VІ закріплено, що працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями. Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги. Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів згідно з абзацом першим частини першої статті 588 Митного кодексу України від 13 березня 2012 року № 4495-VІ здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Таким чином, законодавством, яке діяло як в період роботи (служби) позивача, так і на момент його звернення з відповідною заявою, визначено, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Частиною другою статті 46 Закону № 889-VIII та Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229 (далі - Порядок № 229), які діють з 01 травня 2016 року, закріплено, що до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання. При цьому, пунктом 5 Порядку № 229 визначено, що стаж державної служби обчислюється у днях, місяцях і роках.

Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) від 30 вересня 2015 року містять відомості про спецстаж за період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2001 року з кодом підстави КМУ154А1 (Службові особи митних органів України, які мають персональні звання, встановлюється строк вислуги: чоловікам - 25 років з правом виходу на пенсію у 55 років; жінкам - 20 років з правом виходу на пенсію у 50 років) та за період з 01 січня 2002 року по 02 квітня 2015 року з кодом підстави ЗДС037А1 (Державні службовці, які досягли встановленого законодавством України пенсійного віку в період роботи на державній службі, за наявності страхового стажу - для чоловіків не менше 35 років, для жінок - не менше 30 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років), який діє з 16 грудня 1993 року (а.с. 93-102).

Враховуючи викладене, періоди роботи позивача з 01 квітня 1997 року по 30 червня 2000 року заступником начальника митного поста «Троїцьке» Старобільської митниці Державної митної служби України; з 01 липня 2000 року по 05 липня 2005 року головним інспектором, старшим інспектором, інспектором Луганської митниці Державної митної служби України; з 01 вересня 2010 року по 02 квітня 2015 року головним інспектором сектору митного оформлення № 1 відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», головним інспектором відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», провідним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка», старшим державним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка» Луганської митниці Державної митної служби України, яка в подальшому реорганізована шляхом приєднання до Луганської митниці Міндоходів, зараховуються до стажу державної служби для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, оскільки станом на 01 травня 2016 року (день набрання чинності Законом № 889-VIII) ОСОБА_1 хоч і не займав посаду державної служби, але мав 21 рік 3 місяці 7 днів стажу державної служби і на час звернення до відповідача з заявою про переведення на пенсію державного службовця мав понад 35 років страхового стажу і досяг 62 років, він набув право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ на підставі пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, у зв`язку з чим рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 23 вересня 2020 року № 09 «Про відмову у перерахунку пенсії на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року» є протиправним та підлягає скасуванню, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

За змістом з частин третьої, п`ятої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно з абзацом першим пункту 1.5 розділу I «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, […] подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, […].

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (абзац п`ятий пункту 1.7 розділу I «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку № 22-1.

Орган, що призначає пенсію, за абзацами першим, третім пункту 4.1 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (абзац перший пункту 4.3 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

Відповідно до абзацу шостого пункту 4.3 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (абзац перший пункту 4.7 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (абзац першим пункту 4.7 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

За приписами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо виходу за межі позовних вимог та визнання протиправним та скасування рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 23 вересня 2020 року № 09 «Про відмову у перерахунку пенсії на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року»; зобов`язання Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області прийняти рішення про переведення ОСОБА_1 на підставі заяви від 09 грудня 2019 року, зареєстрованої за № 1115, з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» з дня звернення - 09 грудня 2019 року, зарахувавши до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди роботи з 01 квітня 1997 року по 30 червня 2000 року заступником начальника митного поста «Троїцьке» Старобільської митниці Державної митної служби України; з 01 липня 2000 року по 05 липня 2005 року головним інспектором, старшим інспектором, інспектором Луганської митниці Державної митної служби України; з 01 вересня 2010 року по 02 квітня 2015 року головним інспектором сектору митного оформлення № 1 відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», головним інспектором відділу митного оформлення у пункті пропуску «Дьоміно-Олександрівка» митного поста «Старобільськ», провідним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка», старшим державним інспектором митного поста «Дьоміно-Олександрівка» Луганської митниці Державної митної служби України, яка в подальшому реорганізована шляхом приєднання до Луганської митниці Міндоходів.

З огляду на викладене, позовні вимоги належить задовольнити частково, як вірно зазначено судом першої інстанції.

В частині 1 статті 77 КАС України передбачено: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України обумовлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 р. - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 р. у справі № 360/4078/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв