Справа № 420/3271/20
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/3271/20
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

Дата і місце ухвалення 22.09.2020р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" до Ізмаїльської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення,-

ВСТАНОВИВ:

15.04.2020 року Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" звернулось до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Ізмаїльської міської ради з позовом, в якому просило визнати протиправним та нечинним пункт 1.1 Рішення 37 сесії VII скликання Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та нечинним пункт 1.1 Рішення 37 сесії VII скликання Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки».

Визначено, що пункт 1.1 Рішення 37 сесії VII скликання Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки» втрачає чинність з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Зобов`язано Ізмаїльську міську раду після набрання рішенням законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правового акту протиправним та нечинним в окремій його частині у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Ізмаїльська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим просила скасувати судове рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно того, що особа, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні ст. 269 ПК України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованому в Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом.

Апелянт посилався на те, що згідно ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним, а об`єктом плати за землю є земельна ділянка. також апелянт зазначив, що відповідно до п. 10.2-1 Податкового кодексу України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно ( в частині транспортного податку та плати за землю), а згідно положень п. 270.1.1 ПК України, земельні ділянки, які перебувають у користуванні, є об`єктом оподаткування.

Саме з урахуванням вказаних положень чинного законодавства, Ізмаїльською міською радою було прийнято оскаржуване рішення від 31.10.2018 року № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки», яке на думку відповідача, є законним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк".

22.12.2020 року позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради, в якому товариство виклало аргументи проти доводів апеляційної скарги та просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

24.02.2021 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду від сторін по справі надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження без їх участі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що 31.10.2018 року Ізмаїльською міською радою було прийнято рішення № 4395-VII "Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки", пунктом 1.1 якого встановлено на території Ізмаїльської міської ради ставку земельного податку для землекористувачів, які використовують земельні ділянки без належним чином оформлених документів, що посвідчують право користування земельними ділянками, у розмірі 12,000 відсотків від нормативної грошової оцінки землі, за винятком землекористувачів, які використовують земельні ділянки за видами цільового призначення земель згідно КЗЦПЗ В.02 (Секція В «Землі житлової та громадської забудови, розділ 02 «Землі житлової забудови»).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Ізмаїльської міської ради, Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" оскаржило його до суду першої інстанції, як суб`єкт правовідносин, у яких буде застосовано такий нормативно-правовий акт.

Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» посилалось на те, що товариству на праві спільної часткової власності належать нежитлові будівлі у м. Ізмаїлі, а саме, за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач посилався на те. що встановлення для Банку ставки земельного податку у розмірі 12 відсотків на земельні ділянки, які не оформлені відповідно до вимог Державного земельного кадастру потягло за собою нарахування земельного податку, загальний річний розмір якого по м. Ізмаїл склав 649 220, 56 грн/рік.

Позивач вважав, що до моменту виникнення у особи прав на земельну ділянку така особа не може бути платником податку на землю. Крім того, позивач посилався на те, що встановлена оскаржуваним рішенням ставка земельного податку розраховується від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка сформована як об`єкт цивільних прав та внесена до Державного земельного кадастру, а тому в даному випадку відповідач не мав права встановлювати ставку земельного податку щодо земельних ділянок, які не оформлені у встановленому законом порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що особа, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не може вважатись платником земельного податку у розумінні ст. 269 ПК України. Суд зазначив, що створення Ізмаїльською міською радою шляхом винесення Рішення 37 сесії VII скликання Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки» не передбаченої Податковим кодексом України плати землю шляхом застосування на території Ізмаїльської міської ради (код згідно з КОАТУУ ) ставки земельного податку - здійснено відповідачем у непередбачений законодавством спосіб та поза межами власних повноважень, у зв`язку з чим п. 1.1 оскаржуваного рішення Ізмаїльської міської ради підлягає визнанню протиправним та нечинним.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Згідно зі ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених Законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Нормами статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 26 цього Закону визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Так, згідно п.п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 5 цієї статті визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, визначає Податковий кодекс України.

Згідно ст. 8 Податкового кодексу України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Податком, відповідно до п.6.1 ст. 6 ПК України, є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Статтею 7 ПК України визначено загальні засади встановлення податків і зборів. Так, встановлено. що під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи, як: платники податку; об`єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

До місцевих податків, відповідно до ст. 10 ПК України, належить податок на майно.

Пунктом 10.2 ст. 10 ПК України визначено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно п.п. 12.3.1 та п.п. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України, встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до положень статті 206 Земельного кодексу України (ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В свою чергу, згідно підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК, земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Розділом XII ПК України встановлено порядок справляння, об`єкти оподаткування та суб`єктів податку на майно; базу оподаткування; ставку податку; порядок обчислення податку та ін.

Статтею 265 ПК України визначено, що податок на майно складається, зокрема, з плати за землю.

Платники земельного податку, відповідно до ст. 269 ПК України, є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об`єктами оподаткування земельним податком, згідно ст. 270 ПК України, є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до ст. 284 ПК України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

При цьому, статтею 286 ПК України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 287.1 ст. 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до частини першої статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ст. 791 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Частинами 3-4 цієї статті визначено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами 9-10 ст. 791 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Таким чином, законодавчими нормами встановлено, що до обов`язків міської ради віднесено встановлення податку на майно, до складу якого входить і плата за землю.

При цьому, положеннями Податкового кодексу України чітко визначено, хто є платниками земельного податку, що є об`єктом оподаткування земельним податком.

З аналізу положень статей 265, 270 та 286 ПК України слідує, що місцева рада наділена повноваженнями встановлювати земельний податок лише щодо земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні осіб. В свою чергу, об`єктом власності чи користування може бути земельна ділянка, яка є сформованою як об`єкт цивільних прав.

Платниками податку на землю можуть бути лише власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПКУ землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що особливості регулювання відносин в сфері земельного права, в тому числі, підстави для набуття земельних ділянок у власність та користування, визначені Земельним кодексом України, відповідно до ст. 125 якого право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 ЗКУ, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (стаття 124 ЗКУ).

З огляду на зазначені вище положення земельного та податкового законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлення Ізмаїльською міською радою ставки земельного податку для користувачів, які використовують земельні ділянки без належним чином оформлених документів, що посвідчують право користування земельними ділянками, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки у такому випадку відсутні такі обов`язкові елементи, як: платники податку; об`єкти оподаткування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що особа, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 ПКУ до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом.

Щодо тверджень відповідача про те, що прийняття оскаржуваного рішення було зумовлено необхідністю спонукати осіб, які не оформлюють права на земельні ділянки, до вчинення дій, направлених на таке оформлення, суд першої інстанції вірно вказав, що законодавством встановлено інший порядок відшкодування за користування не оформленої земельної ділянки, а не шляхом встановлення податку у спосіб та за обставин, що не передбачені ПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Згідно Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

Оскаржуваним рішенням Ізмаїльської ради встановлено ставки земельного податку на території Ізмаїльської міської ради, його норми поширюються на невизначене коло осіб та розраховані на неодноразове застосування, що в свою чергу дає підстави вважати, що дане рішення є нормативно-правовим актом.

У статті 264 КАС України передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Судом першої інстанції зазначено, що у разі, якщо особа, яка довела, що нормативно-правовий акт може бути застосовано до неї у певній частині, ця особа може оскаржувати його в цілому. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року по справі № 826/8441/17.

З огляду на положення ст. 264 КАС України колегія суддів вважає, що позивач має право на оскарження рішення Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 року № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки», оскільки його дія поширюється на позивача та безпосередньо впливає на його законні права та інтереси.

В свою чергу, ч. 9 ст. 264 КАС України визначено, що суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

При цьому, ст. 265 КАС України закріплені наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним. Так, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

В даному випадку рішення Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 року № 4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки», не відповідає вимогам ст. 2 КАС України, оскільки прийнято не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; не обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); не розсудливо; не пропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

При прийнятті судового рішення колегія суддів враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені у рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п.37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, від 20 жовтня 2011 року, у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримався згаданого принципу, що призвело до прийняття незаконного положення нормативно-правового акту.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що зміст апеляційної скарги зводиться до цитування апелянтом положень Земельного та Податкового кодексів України. Апеляційна скарга не містить жодного обґрунтованого доводу щодо недотримання судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення, норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення поданої апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2021 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук