Справа № 240/9100/20
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
24 лютого 2021 року м. Житомир справа № 240/9100/20
категорія 112030500
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Токаревої М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної установи Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України, її комісії оформлене протоколом №3-20 від 06.03.2020 про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про призначення і виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850;
- зобов`язати Державну установу Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України подати матеріали до Міністерства юстиції України про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно п.4 ст. 97 Закону України "Про національну поліцію", Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850;
- зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути та призначити ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги відповідно п.4 ст. 97 Закону України "Про національну поліцію", Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850.
В обґрунтування позову вказано, що йому встановлено довічно, другу групу інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно свідоцтва про хворобу № 416/Зв від 27.12.2016 захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС. У зв`язку з чим, він 18 січня 2020 року звернувся із заявою (рапортом) до Державної Установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України". Комісією "Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України", було прийнято рішення, оформлене протоколом від 06.03.2020 №3-20 у якому вона дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850. Позивач вказує, що Генеральна дирекція ДКВС України без врахування вимог Закону, з надуманих підстав, відмовила у задоволенні заяви (рапорту) про виплату одноразової грошової допомоги, чим порушила мої права, які підлягають захисту у судовому порядку. Крім того, зазначає, що Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України, належить до сфери управління Міністерства юстиції України, є його структурним підрозділом та до її повноважень відноситься підготовка та подання матеріалів для призначення і виплати одноразової грошової допомоги. Тоді, як до компетенції Міністерства юстиції України віднесено розгляд та призначення одноразової грошової допомоги.
Міністерство юстиції України у відзиві на позов, просило відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказано, що рішення про призначення виплати та виплата одноразової грошової допомоги здійснюється уповноваженими Міністерством юстиції України органами та установами, що стосується ОСОБА_1 - державною установою "Генеральна дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України", яка є правонаступником Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України. Однак, у п.п.3 п.1 ст.97 Закону України "Про Національну поліцію" чітко визначено, що одноразова грошова допомога виплачується при інвалідності, яка настала внаслідок поранення (контузії, травми чи каліцтва), отриманого під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з виконанням повноважень та основних завдань поліції, які визначені ст.22 Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, сувернітету та територіальної цілісності України, а захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у вказаних статтях відсутнє. Крім того, зазначає, що Державна установа "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" не зверталась до Міністерства юстиції України з питанням, розглянути та призначити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1
Державною установою "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", подано до суду відзив за змістом якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказано, що відповідно до виписка акта огляду МСЕК від 07.04.2017 не вбачається зв`язку з установленням інвалідності внаслідок виконання службових обов`язків з ліквідації аварії на ЧАЕС та проходженням ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ, а тому комісія дійшла вірного висновку про відсутність підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року №211, встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року №540-ІХ, яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу, Цивільного процесуального кодексу, Кримінального процесуального кодексу, Кодексу адміністративного судочинства України, Господарського кодексу України, Цивільного Кодексу України, Кодексу законів про працю України.
Згідно п.3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби" №540-ІХ від 30.03.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, ст.ст.47,79, 80, 162 КАС України (щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, подання відзиву), а також розгляду адміністративної справи продовжувались на строк дії такого карантину.
Законом України №731-ІХ від 18.06.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 17.07.2020 року, визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п.3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону України №540-ІХ від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим законом. Вказаний Закон набрав чинності 17.07.2020.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи суд дійшов наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 25.01.2013 проходив службу в органах МВС України в Житомирській області, а з 10.08.2015 по 31.01.2017 у Державній пенітенціарній службі України.
Згідно виписки з акта огляду МСЕК від 07.04.2017 ОСОБА_1 встановлено довічно другу групу інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Згідно зі свідоцтва про хворобу № 416/3в від 27.12.2016, захворювання позивача пов`язане з проходженням служби в ОВС.
18 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою (рапортом) до Державної Установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Комісією "Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України", було прийнято рішення, оформлене протоколом від 06.03.2020 №3-20 у якому вона дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, оскільки група інвалідності пов`язана із виконанням службових обов`язків з ліквідації аварії на ЧАЕС.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Згідно з частиною 5 статті 23 закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 5 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII (який набрав чинності 7 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність закон України "Про міліцію" № 565-XII.
Відповідно до пункту 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом №565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 580-VIII.
До набрання чинності законом України "Про Національну поліцію" порядок виплати одноразової грошової допомоги регулювався нормами статті 23 закону України "Про міліцію" №565-XII та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.
Відповідно до статті 23 закону України "Про міліцію" №565-XII (далі - Закон №565-XII) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога.
Відповідно до пункту 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.
Пунктом 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пункту 4 Порядку №850, якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Отже, Порядком №850 передбачено, що право на отримання грошової допомоги виникає з дати встановлення інвалідності, а її розмір визначається з урахуванням пункту 4 цього порядку і залежить від строку протягом якого відбулось повторне обстеження із встановлення іншої групи інвалідності, яка дає право на отримання допомоги в більшому розмірі. При цьому, у випадку, коли від дати первинного медичного огляду із встановленням інвалідності до дати повторного огляду пройшло менше 2-х років, така допомога призначається з урахуванням виплаченої суми.
Пунктами 7-9 Порядку №850 встановлено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Отже, відповідно до закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №850 обов`язок щодо складання висновку про щодо виплати грошової допомоги покладений на орган у якому проходив службу працівник, а обов`язок щодо прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладений саме на Міністерство юстиції України.
Підстави для відмови у виплаті допомоги чітко встановлені пунктом 14 Порядку № 850.
Згідно з пунктом 14 Порядку №850 призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком:
- учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку;
- учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;
- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом);
- подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.
Суд також враховує, що ані Законом №565-XII, ані Порядком №850 не передбачені повноваження Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" щодо визначення права позивача на отримання грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та прийняття рішення про відмову у наданні такої допомоги.
Також слід наголосити, що Міністерство юстиції України не заперечує факт того, що Державна установа "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" не зверталась до Міністерства юстиції України з питанням, розглянути та призначити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Отже, комісія Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, відмовляючи у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомогу у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, оформлена протоколом від 06.03.2020 №3-20, діяла не у межах і не у спосіб, визначений Порядком № 850.
У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Європейський суд з прав людини зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Lelas v. Croatia").
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В процесі судового розгляду Державна установа "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" та Міністерство юстиції України не довели правомірність дій та прийнятих рішень щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомогу у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності.
Вирішуючи спір щодо правомірності рішень та дій відповідачів, суд, діючи в межах повноважень, наданих статтею 124 Конституції України, перевіряє, чи дотримані відповідачами під час їх прийняття (вчинення) вимоги статті 19 Конституції України, Закону №565-XII та Порядку №850.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Тому, з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну установу "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" надіслати до Міністерства юстиції України, передбачений пунктом 8 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для зобов`язання Міністерства юстиції України призначити ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги відповідно п.4 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію", Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, оскільки уповноваженим органом не було прийнято жодного рішення з цього питання.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що, з метою обрання належного способу захисту позивача та ефективного механізму його відновлення, необхідно зобов`язати Державну установу "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" скласти та надіслати до Міністерства юстиції України висновок щодо можливості призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності та зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути документи та прийняти одне з рішень, передбачених пунктом 9 Порядку №850, про призначення або про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності.
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Враховуючи відсутність судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, оформлене протоколом від 06.03.2020 №3-20, про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності.
Зобов`язати Державну установу "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" скласти та надіслати до Міністерства юстиції України висновок щодо можливості призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності.
Зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути документи та прийняти одне з рішень, передбачених пунктом 9 Порядку №850, про призначення або про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева