Справа № 418/57/21
Суддя: Чехов С. І.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справі № 418/57/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р. Міловський районний суд Луганської області

у складі:головуючого-суді Чехова С.І.

за участю секретаря Кірічевої К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Мілове адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника групи ІПК (типА) відділу прикордонної служби «Мілове» ім. В. Банних капітана Франчук Тетяни Анатоліївни про скасування постанови №138729 від 29 грудня 2020 року про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 204-2 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з адміністративним позовом у якому просить скасувати постанову №138729 від 29 грудня 2020 року .

Позовну заяву мотивує тим, що 29 грудня 2020року він виїхав з тимчасово окупованої території України, до якої вїхав у березні 2020 року оскільки мав необхідність відвідати свою бабусю, яка залишилась одна на окупованої тириторії хворіє на цукровий діабет, та перенесла інсульт. На той час він не мав можливості передбачати той факт, що КПВВ закриють, та не буде можливості вільно перетинати лінію розмежування. Залишаючись на непідконтрольній території україни він не міг реалізувати своє право на соціальний захист. Лишився змоги отримати кошти на існування, не мав можливості повернутися до місця фактичного проживання в місто Бердянськ та возєднатися з своєю дружиною з двома неповнолітніми дітьми. Весь час він чекав відкриття пунктів пропуску. Звертався до так званих самопроголошених органів для надання з їх боку дозволу виїхати з тимчасово окупованих територій через пцункти пропуску, але йому відповідали про відсутність підстав його випускати. Йому нічого не залишилось іншого як перетнути не працюючий пункт пропуску Новоазовськ. Постановою про накладання адміністративного стягнення №138729 від 29 грудня 2020 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень за ч.1 ст.204-2 КУпАП за те, що він 29 грудня 2020 року перетнув Державного кордону України з тимчасово окупованої територієї України до Російської Федерації через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Новоазовськ». Він вважає, що його притягнено до адміністративної відповідальності незаконно. Посадова особа а саме начальник групи ІПК віпс (типА) ВПС «Мілове» імені Віктора Банних капітан Франчук Т.А. небула присутня при складанні матеріалів справи. Постанову заповнював інший працівник, який при складанні матеріалів не представився. Капітан Франчук Т.А. прийшла лише поставила підпис та печатку на постанову. Всі його пояснення бцули пройгнаровані працівника, та в жодній мірі не прийняті до уваги при складанні матеріалів по справі, що підтверджує її незаконність та необгрунтованість. Йому також не було надана юридичної допомоги. На його заперечення працівник сказав, про формальність складання постанови. З винесеною постановою він не згоден та вважає її неправомірною вини він не визнавав, перед складанням постанови не були роз`яснені права, зміст постанови не проголошувався, зазначена постанова не містить доказів.

09 лютого 2021 року ухвалою суду були залучені у якості співідповідачів Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгена Пікуса.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, однак був належно повідомлений про час місце розгляду справи.

Відповідач в.о. начальника віпс (типА) ВПС «Мілове» імені Віктора Банних капітан Франчук Т.А. до судового засідання не з`явилась була належним чином повідомлена про час, місце розгляду справи.

Відносно адміністративного позову нею був наданий відзив з запереченнями у якому просить у задоволенні адміністративного позову відмовити з таких підстав, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що в`їзд осіб переміщення товарів на тимчасово окуповану території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб,переміщення товарів з таких територій здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду. Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначений Постановою Кабінету Міністрів України № 815 від 17.07.2019 року через здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього порядку. 29.12.2020 року на ділянці проведення операції об`єднаних сил в межах Донецької та Луганської областей функціонували усі визначені КПВВ про що наявна інформація в інтернет виданнях та на сайтах операції об`єднаних сил, Державної прикордонної служби, Східного регіонального управління та відповідних прикордонних загонів у зв`язку з чим позивач мав фізичну можливість в законний спосіб здійснити виїзд з тимчасово окупованих територій України. Позивач під час перетину державного кордону України з території Російської Федерації в пункті пропуску «Мілове» пояснив, що 29.12.2020 року перетнув державний кордон України з тимчасово окупованої територією України до Російської Федерації через тимчасово недіючий пункт пропуску «Новоазовськ», чим порушив порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях. Під час надання пояснень позивач не виказував будь яких заперечень або зауважень до змісту відібраних пояснень та не надав будь яких документів, які звільняли позивача від адміністративної відповідальності або пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення. В матеріалах справи про адміністративне правопорушення наявна заява позивача про доведення його права на отримання безоплатної правової допомоги. Даною заявою позивач відмовився від правової допомоги та бажав захищати себе особисто. В матеріалах справи про адміністративне правопорушення також наявна пам`ятка якою до позивача доведені положення ст.63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення були враховані обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, щире розкаяння винного та винесено мінімальне стягнення передбачене ч. 1 ст. 204-2 КУпАП. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що позивач знає порядок виїзду з тимчасово окупованої території України однак навмисно порушив визначений порядок. Відповідно до наказу МВС від 18.09.2013 року № 898 «Про затвердження Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення» позивачу було роз`яснено у графі 3 в якої зазначені правові наслідки невиконання стягнення які не впливають на кваліфікацію дій позивача при порушені порядку виїзду з тимчасово окупованої території України на територію Російської Федерації.

Представник відповідача від Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса до судового засідання не з`явився однак був належно повідомлений про час, місце розгляду справи, причину неявки до суду не повідомив.

В електронному вигляді без цифрового підпису до суду надійшов відзив з запереченнями а також додаток до нього від начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса Юрія Петріва. Однак суд не може його покласти до рішення та дати йому оцінку оскільки він не належно оформлений.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України «Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".»

Крім того в порушенні ст.162 КАС України прямо у відзиві який немає цифрового підпису заявлено клопотання про забезпечення судового засідання у режимі відео конференції. Як слід з диспозиції статті 162 КАС України «У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити: 1) найменування (ім`я) позивача і номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти, за наявності; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання. Копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються: 1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.»

Отже відзив є окремим процесуальним документом, відносно нього законодавець не надав можливість застосовувати будь які клопотання які необхідно розв`язувати під час судового засідання.

Стосовно ч.1,ч.2,ч.3 ст.195 КАС України « Учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему».

Розгляд заяви або клопотання про проведення судового засідання у режимі відео конференції це є окрема процесуальна дія з постановою окремого процесуального документа як ухвала.

Дослідивши матеріли справи, а саме копію постанови про накладання адміністративного стягнення № 138729 від 29.12.2020 року відносно позивача, копію паспорта та картку фізичної особи-платника податків позивача, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи самий адміністративний позов позивача, з боку сторони відповідача копію письмових пояснень ОСОБА_1 , пам`ятку про роз`яснення ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, копію заяви про відмову у правової допомоги, рапорт прапорщика ОСОБА_2 , слід прийти до думки про можливе задоволення позовних вимог, оскільки:

Стаття 55 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 2, ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 КАС України встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП слід що, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно до ст. 278 КУпАП слід, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Як слід з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 17 КУпАП встановлено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності. Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян; установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною ніж відвернена шкода (стаття 18 КУпАП).

Відповідно до ст. 280 КУпАП слід, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд оцінюючи надані докази керується ст. 90 КАС України з якої слід, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як слід з ч. 1 ст. 204-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Норма цього закону відсилає до нормативного акту, який регулює процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, яким є «Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій» визначена Постановою Кабінету Міністрів України № 815 від 17.07.2019 року.

Відповідно до п. 3 згаданого Порядку в`їзду/виїзду осіб та транспортних засобів за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку. Поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду переміщення через лінію розмежування осіб, транспортних засобів та товарів заборонено.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України «В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача».

Відповідачами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності їх дій з прийняття постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності дотриманню порядку складання цієї постанови та ознайомлення з нею, порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення і на спростування адміністративного позову.

За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України слід, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, відповідач не подав до суду належні і допустимі докази на підтвердження правомірності дій по ухваленні оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, дотриманню порядку складання цієї постанови та ознайомлення з нею, порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, і на спростування даного позову.

Як свідчить зміст оскаржуваної постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення, про перетин державного кордону України з тимчасово окупованих територій України до Російської Федерації через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Успенка», посадова особа прикордонної служби дізналася під час складання постанови від ь 29 грудня 2020 року зі слів самого позивача, який пояснив, що здійснив перетин кордону 29 грудня 2020 року. І лише ці пояснення, не підтверджені жодним доказом, були покладені в основу обвинувачення. Разом з тим, сам факт визнання особою вини у адміністративному правопорушенні не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень про накладення на таку особу стягнення за відсутності інших належних доказів, тому не звільняє посадову особу суб`єкта владних повноважень доводити правомірність прийнятого рішення. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2020 року по справі № 177/525/17.

Оскільки доказів, які б вказували на наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, не встановлено, і відповідачем не доведено перед судом порушення позивача порядку в`їзду на тимчасово окуповану території України та виїзду з неї і п. 3 Порядку виїзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2019 року № 815, постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України слід, що у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при подачі адміністративного позову був сплачений судовий збір у сумі 454 гривень та задоволено позовні вимоги. З таких підстав судові витрати понесені позивачем які становлять 454 гривень підлягають поверненню позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 20, 71, 77, 86, 90, 159-163, 186 КАС України, ст.ст. 222-1, 247, 251, 258, 286 КУпАП, ст. 33, 55 Конституції України,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову № 138729 від 29 грудня 2020 року, винесену відносно ОСОБА_1 в.о. начальником ВІПС(типА) відділу прикордонної служби «Мілове» ім. В. Банних старшим прикордонних нарядів у пункту пропуску капітаном Франчук Тетяною Анатоліївною, щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП.

Провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП - закрити.

Стягнути з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений нею при поданні позову судовий збір у розмірі 420,40 гривні.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду у десятиденний строк з дня його проголошення, шляхом направлення скарги через Міловський районний суд Луганської області.

Суддя: С.І. Чехов