Справа № 640/23214/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 січня 2021 року 11:26 № 640/23214/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка»

(04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29-А)

до Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка,

33/19)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

за участю сторін:

представників позивача - Куркова М.С., Слободян А.В.,

представника відповідача - Малогіної А.О.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка» (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі по тексту - відповідач), у якому просить суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №, №, №, видачі Головним управлінням ДПС у місті Києві.

Заявлені позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що викладені в акті перевірки недоліки ТТН, оформлених за результатами здійснення господарських операцій, не можуть привести до висновку про документальну недоведеність таких операцій товариства. При цьому, позивач стверджував, що весь товар придбавався для реальної господарської операції з експорту, його було вивезено за межі України в повному обсязі, що підтверджується належним чином оформленими ВМД.

Додатково представник позивача зазначив, що у позивача відсутній обов`язок визначити податкові зобов`язання з ПДВ за основною ставкою згідно з підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 у розмірі 246 091,00 грн., оскільки позивач не списує горілчані вироби, строк придатності яких сплив, адже використовує їх у господарській діяльності шляхом реалізації їх іншим суб`єктам господарювання, чому не перешкоджає закінчення терміну зберігання такого товару.

В ході судового розгляду даної справи представники позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити.

У відзиві на адміністративний позов представник контролюючого органу зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, оскільки позивачем в ході проведення перевірки не надано документів, які б засвідчили факт реалізації або списання (повернення) товарів за квітень 2020 року, що свідчить про заниження зобов`язань на суму 246 091,00 грн. Також представник контролюючого органу стверджував, що первинні документи згідно договору постановки, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «С.К.С.» є дефектними, що свідчить про нереальність здійснених господарських операцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У період з 11 червня 2020 року по 02 липня 2020 року Головним управлінням ДПС у місті Києві на підставі направлень від 11 червня 2020 року №990/26-15-05-04-05, №991/26-15-05-04-05, виданих Головним управлінням ДПС у місті Києві, відповідно до підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, на підставі наказу Головного управління ДПС у місті Києві «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка» від 10 червня 2020 року №4315 та наказу Головного управління ДПС у місті Києві «Про продовження строку проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка» від 24 червня 2020 року №4453 проведена документальна виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка» з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. за квітень 2020 року, за результатами якої складено акт перевірки від 09 липня 2020 року №619/26-15-05-04-05/36336351.

Перевіркою встановлено порушення:

- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті якого завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 3 052 337,00 грн., в т.ч. по періодах: квітень 2020 року - 3 052 337, грн., також встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 7 020 554,00 грн., в т.ч. за січень 2020 року - 7 020 554,00 грн.;

- пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, не зареєстровано у квітні 2020 року податкових накладних на суму ПДВ - 246 091,00 грн.

Вказані висновки акта перевірки, зокрема, ґрунтуються на тому, що перевіркою відображених у рядку 1.1 декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою» показників за період з 01 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року на загальній сумі 4 127 610,00 грн. встановлено, що на формування цих показників мало здійснення операцій із продажу пива, квасу, сидру та ін.

Проведеною перевіркою відображеного показника за період з 01 квітня 2020 року 30 квітня 2020 року в сумі 4 127 610,00 грн. встановлено заниження задекларованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Наша марка» показників на загальну суму 246 091,00 грн.

В ході перевірки встановлено, що згідно рахунку 28 «Залишок сировини та товару складі» станом на 30 квітня 2020 року обліковуються залишки горілки та настоянки на суму 1 848 334,00 грн. придбання 2016 рік, постачальником яких є ДП «Житомирський Горілчаний Завод».

Також, згідно рахунку 28 «Залишок сировини та товару на складі» станом на 30 квітня 2020 року обліковуються залишки олії соняшникової сирої нерафінованої на суму 67 251 723,00 грн. придбання грудень 2019 року, постачальником якої згідно наданих документів є Товариство з обмеженою відповідальністю «С.К.С.».

На підставі вказаних висновків акта перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 8 775 693,00 грн. (у т.ч. 7 020 554,00 грн. - за податковими зобов`язаннями та 1 755 139,00 грн.) - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за платежем податок на додану вартість у розмірі 3 052 337,00 грн.;

- №, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 3 400,00 грн.

Незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Законодавчо встановлений мінімум обов`язкових реквізитів первинних та зведених облікових документів визначено у абзацах 1-7 частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на час складання первинних документів, що досліджуються у цій справі, відповідно до яких первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати суб`єкта господарювання, який приймав участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із частиною 2 статті 9 вказаного Закону встановлено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Частиною восьмою статті 9 Закону передбачено, що відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 глави 1 та пунктом 2.1 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин.

Згідно із пунктом 2.4 Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити, як найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 160/3055/19 висловлено правову позицію, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.

Також, Верховний Суд у вказаній постанові звертає увагу та враховує те, що відповідно до сталої судової практики (постанови Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 805/686/17-а, від 12 липня 2019 року у справі № 808/109/18, від 9 липня 2019 року у справі № 810/1762/16 тощо) сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю.

З акта перевірки вбачається, що згідно рахунку 28 «Залишок сировини та товару на складі» станом на 30 квітня 2020 року обліковуються залишки олії соняшникової сирої нерафінованої на суму 67 251 723,00 грн. придбання у грудні 2019 року.

При дослідженні Єдиного реєстру податкових накладних та наданих документів до перевірки встановлено, що постачальником олії соняшникової сирої нерафінованої є Товариство з обмеженою відповідальністю «С.К.С.».

Так, 16 грудня 2019 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «С.К.С.» укладено договір поставки №16/12/2019РМ, згідно умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, що передбачені цим договором.

Відповідачем під час перевірки встановлено, що окремі ТТН містять ряд ідентичних недоліків, а саме, на переконання контролюючого органу, виписані видаткові накладні та податкові накладні, невідомою особою від Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Рідна марка» на загальну суму 67 251 723,00 грн., в т.ч. ПДВ - 11 208 620,00 грн.

Суд не погоджується з доводами суб`єкта владних повноважень стосовного того, що вказані обставини унеможливлюють встановлення фактичного руху товару та свідчать про не підтвердження позивачем фізичного переміщення металобрухту в обсягах, зазначених в первинних документах, виходячи з наступного.

Відповідно до глави 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з пунктом 11.1 глави 11 Правил, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Отже, можливість оформлення суб`єктом господарювання товарно-транспортної накладної без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, визначена самими Правилами, за умови певної інформації, що надає можливість однозначно ідентифікувати вантаж та зміст господарської операції.

Матеріалами справи підтверджено, що надані позивачем до перевірки ТТН містять всі необхідні та достатні реквізити та відомості, що дають можливість ідентифікувати вантаж з відповідними поставками соняшникової сирої олії згідно з договором, укладеним позивачем з контрагентом-постачальником (ТОВ «С.К.С.» та з яких можливо встановити фактичний рух товару в обсягах, зазначених в інших первинних документах.

При цьому, податковим органом не заперечується факт поставки позивачу соняшникової сирої олії, який використовувався ним в подальшому у виробництві, а також факт оплати позивачем таких товарів.

Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу й на сформовану судову практику, що склалася в аналогічних правовідносинах.

Так, у постанові від 24 травня 2019 року у справі № 826/7423/16 та у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 340/422/19 Верховний Суд зазначив, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Більш того, Верховний Суд вказав на те, що товарно-транспортні накладні на перевезення товарно - матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача товарно-транспортних накладних не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами.

У постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 804/5374/17 Верховний Суд виклав аналогічні висновки та зазначив, що доводи податкового органу щодо відсутності товарно-транспортних накладних як обставини, що свідчить про нереальність господарських операцій, є безпідставними, оскільки товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції в цілому.

Суд також не визнає обґрунтованими доводи суб`єкта владних повноважень щодо сертифікатів якості, оскільки наявність недоліків в оформленні сертифікатів якості (відповідності), так само і їх відсутність не є підставою для висновків про нереальність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

При цьому, суд зазначає, що такі документи, як сертифікати якості (відповідності) не є документами бухгалтерського обліку чи податкового обліку, які засвідчують факт вчинення господарської операції.

Така правова позиція сформована Верховним Судом та відображена, зокрема, у постанові від 20 березня 2020 року у справі № 813/1872/13-а.

В акті перевірки міститься висновок, що контрагент-постачальник Товариство з обмеженою відповідальністю «С.К.С.» зареєстрований з метою реалізації товарів по ухиленню від сплати податків реально діючим СПД, в т.ч. позивачу, шляхом незаконного формування податкового кредиту, що підтверджується наявною інформацією.

Суд погоджується, що нормами чинного законодавства передбачена можливість використання податковим органом інформаційних баз контролюючих органів, з метою виконання покладених на останніх функцій та завдань.

Проте, суд зазначає, що наявна в інформаційних базах ДПС інформація не може бути доказом в розумінні процесуального закону щодо реальності господарських операцій.

Висновки відповідача щодо неможливості здійснення господарських операцій контрагентом позивача не можуть ґрунтуватися лише на інформації, що міститься у податковій базі відносно контрагентів платника податків. Такі висновки можуть бути здійснені на підставі первинних документів та об`єктивної перевірки фактичних обставин господарських правовідносин.

Так, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 804/1984/16, суд вказує на те, що контролюючим органом всупереч вимог Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів, які встановлені судами, однак не були враховані під час прийняття рішень, та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

Крім того, колегія суддів зазначила, що висновки про відсутність у контрагентів (по ланцюгу постачання) трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДФС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № П/811/3228/14.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд зазначає, що будь-яка податкова інформація наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Зокрема, посилання контролюючого органу на наявність актів як критерію оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення таких актів жодні первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаних актів з відображенням в них окремих відомостей не відповідають критерію юридичної значимості, а отже не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, підводячи підсумок щодо реальності здійснення господарських операцій з контрагентами позивача, аналізуючи надані позивачем під час перевірки первинні документи, суд вважає за необхідне врахувати наступні висновки Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № П/811/3228/14, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Такі ж висновки сформовані у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 826/6245/18, а саме: не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 0340/1408/18 Верховний Суд зазначив, що виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються при визначенні фінансового результату, та права на податковий кредит, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

При цьому, суд зазначає, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Ні наявна у контролюючого органу податкова інформація, ні відсутність у контрагента достатньої кількості основних засобів та трудових ресурсів самі по собі дійсно не є самостійними підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність недоліків у первинних документах може свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/16601/18 зазначив, що не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання взятих на себе зобов`язань посилання податкового органу на відсутність достатньої кількості штатних одиниць, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Також, суд вважає за необхідне дослідити надані позивачем листи контрагентів-постачальників, якими вказані суб`єкти господарювання повідомили, що мають відповідні ресурси, як власні, так і залучені на відповідних договірних умовах, зокрема, виробничі потужності, транспортні засоби, орендовані приміщення та майданчики, достатню кількість працівників тощо.

З огляду на викладене, аналізуючи висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, враховуючи сукупність викладених обставин, суд у цій справі дійшов висновку, що подані позивачем первинні документи підтверджують реальність господарських операцій у спірних правовідносинах, а понесені ним витрати (оплата вартості придбаного металобрухту) свідчать про відсутність наміру безпідставно отримати податкову вигоду та як наслідок доводять правомірність визначення об`єкта оподаткування податку на додану вартість.

Висновок про нереальність угод з постачання товарів відповідач зробив лише на підставі встановлених ним під час перевірки дефектів оформлення певних документів, не підтвердження ланцюга операцій з придбання зазначеними контрагентами позивача поставленого йому в подальшому товару, а також податкової інформації щодо недостатності трудових та матеріально-технічних ресурсів у такого контрагента.

При цьому, контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. Також, відповідачем не доведено наявності в діях сторін мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування неправомірного умислу у позивача чи його контрагента.

Вказані в акті перевірки висновки, стосовно формування контрагентом позивача штучних показників податкового обліку з метою надання незаконної податкової вигоди, є лише припущеннями посадових осіб відповідача за відсутності належних та допустимих доказів, які надаються в передбаченому законодавством порядку.

Встановлені судом обставини та реальність здійснення вищевказаних господарських операцій не спростовані податковим органом належними та допустимими доказами, відтак суд приходить до висновку про необґрунтованість прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 14 серпня 2020 року № та №.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №, суд виходить з наступного.

Так, вказане податкове повідомлення-рішення прийняте у зв`язку з тим, що податковий орган прийшов до висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань на суму ПДВ 246 091,00 грн. і, відповідно, не здійснення позивачем реєстрації податкових накладних на вказану суму у квітні 2020 року.

В акті перевірки наявний висновок про те, що згідно ДСТУ станом на період, що перевірявся, строк придатності на товар, а саме - горілчані вироби, сплив, відтак товариство планувало використати цей товар поза межами своєї господарської діяльності.

Так, вимогами пункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, згідно вимог підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Позиція контролюючого органу зводиться до того, що позивачем в ході проведення перевірки не надано документів, які б засвідчили факт реалізації або списання (повернення) товарів за квітень 2020 року, що свідчить про заниження зобов`язань на суму 246 091,00 грн.

Водночас, як повідомив представник позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Наша марка» не списує горілчані вироби, строк придатності яких сплив, а використовує їх у своїй діяльності шляхом реалізації іншим суб`єктам господарювання, для використання останніми у своїй господарській діяльності, чому не перешкоджає закінчення терміну зберігання цього товару.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копії договорів поставки горілчаних виробів, що спростовує твердження контролюючого органу про використання такого товару поза межами своєї господарської діяльності.

Оскільки, у позивача відсутній обов`язок визначити податкові зобов`язання з ПДВ за основною ставкою згідно з підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 у розмірі 246 091,00 грн., суд приходить до висновку про безпідставність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Вимогами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування виконали, відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 47, 72 - 78, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Рідна марка» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2020 року №, №, №, видачі Головним управлінням ДПС у місті Києві.

Стягнути на користь Головного управління ДПС у місті Києві «Група компаній «Рідна марка» (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29-А, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 21 020 (двадцять одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/16, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук