Справа № 303/311/21
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 303/311/21 пров. № А/857/3300/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Затолочного В.С.,

за участю секретаря судових засідань - Михальської М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2021 року (головуючий суддя: Куцкір Ю.Ю., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України, -

встановив:

Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 15.01.2020 звернувся з позовом до суду, в якому просив продовжити строк затримання громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, але не більше як до 18 місяців, а саме до 23.07.2021.

Обґрунтовує позов тим, що відповідач 20.07.2020 незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Румунію на ділянці відповідності відділу прикордонної служби «Тячів», однак після перетину кордону була затримана представниками прикордонної поліції Румунії та 23.07.2020, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Солотвино» Мукачівського прикордонного загону, на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, була передана на територію України у встановленому угодою порядку.

Вказує, що 24.07.2020 рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області було ухвалено затримати відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України на строк 6 (шість) місяців, тобто до 23.01.2021. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.07.2020 було ухвалено примусово видворити відповідача за межі України. Однак, перебуваючи в пункті тимчасового тримання Мукачівського прикордонного загону, 19.08.2020 відповідачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області із заявою про вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. За результатами розгляду заяви відповідача, ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішенням ДМС було оскаржено представником відповідача до Волинського окружного адміністративного суду (справа № 140/421/21). Таким чином, остаточного рішення за заявою відповідача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не прийнято.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2021 року адміністративний позов Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України задоволено. Продовжено строк затримання громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з метою примусового видворення за межі території України, але не більше ніж на 6 (шість) місяців.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася відповідачка та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає таке незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги посилається на те, що оскільки відповідачка не відмовлявся співпрацювати під час процедури її ідентифікації та не перешкоджала оформленню відповідних документів для видворення за території України, її особу ідентифіковано, а судове рішення щодо видворення, з незалежних від неї причин, протягом шести місяців не виконано, підстав для продовження строку затримання відсутні.

Позивачем, 19.02.2021, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Розгляд справи провести без участі їх представника.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 3 ст. 268 і ч. 4 ст. 229 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка 20.07.2020 незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Румунію на ділянці відповідності відділу прикордонної служби «Тячів», однак після перетину кордону була затримана представника прикордонної поліції Румунії та 23.07.2020, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Солотвино» Мукачівського прикордонного загону, на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб була передана на територію України у встановленому угодою порядку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.07.2020 ухвалено затримати відповідачку з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України на строк 6 (шість) місяців.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 28.07.2020 примусово видворено відповідачку за межі України.

Перебуваючи в пункті тимчасового тримання Мукачівського прикордонного загону, 19.08.2020 відповідачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області із заявою про вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За результатами розгляду заяви відповідачки ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішенням ДМС було оскаржено представником відповідачки до Волинського окружного адміністративного суду (справа № 140/421/21). Таким чином, остаточного рішення за заявою відповідача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не прийнято.

Суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки, відповідачки звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, однак остаточне рішення за її зверненням ще не прийнято, позов підлягає задоволенню.

З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону № 3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Так, зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною 3 ст. 30 Закону № 3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно п. 2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, № 353/271/150, зареєстрованої в Мін`юсті 21.05.2012 за № 806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Згідно ч. ч. 1-2 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Аналіз зазначених норм дає підстави суду апеляційної інстанції вважати, що аргументом для затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Крім цього, органи охорони державного кордону, мають право звертатися з адміністративним позовом про затримання іноземця або особи без громадянства до прийняття рішення за їхньою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.07.2020 у справі № 303/3987/20 (а. с. 6) затримано відповідачку з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України на строк 6 (шість) місяців.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду 28.07.2020 у справі № 303/3986/20 примусово видворено відповідачку за межі України (а. с. 7).

Вказане рішення набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2020 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92382593).

Перебуваючи в пункті тимчасового тримання Мукачівського прикордонного загону, 19.08.2020 відповідачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області із заявою про вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (а. с. 8).

Згідно листа ГУ ДМС в Закарпатській області від 29.12.2020 № 2101.4.4-9611/21.2-20, за результатами розгляду заяви відповідачки, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 10).

Однак, рішення ДМС України було оскаржено представником відповідача до Волинського окружного адміністративного суду (ухвала від 05.02.2021 справа № 140/421/21 https://reyestr.court.gov.ua/Review/94658516).

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що остаточного рішення за заявою відповідачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не прийнято, оскільки рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскаржено до суду.

Отже, не прийняття рішення за її заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, на думку суду апеляційної інстанції, є правовою підставою визначеною абз. 2 ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI, для продовження перебування відповідачки в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянта про те, що ст. 289 КАС України не визначено таку підставу для продовження строку затримання, як неприйняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Оскільки, однією з умов за якою саме може бути продовжено строк затримання іноземців або осіб без громадянства, є вирішення питання за заявою особи про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні або особою без громадянства, що зокрема включає і судове оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, у розумінні до ч. 11 ст. 289 КАС України.

Враховуючи вищенаведне, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольни, оскільки відповідачка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань (незаконно поза пунктами пропуску без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнула державний кордон з України в Румунію), щодо неї є рішення, яке набрало законної сили про примусове видворення за межі території України, а рішення за її заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не прийнято, а тому наявні підстави для продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 272, 289, 313, 315, 316, 321, 322, 328 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2021 року у справі № 303/311/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. С. Затолочний