Справа № 140/15878/20
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/15878/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України, відповідач), в якому просить визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого документа від 10.02.2010 №2а-557/08 (дублікат від 23.12.2015) про стягнення та перерахування на його користь 85875,21 грн;

зобов`язати відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання виконавчого документа від 10.02.2010 №2а-557/08 (дублікат від 23.12.2015) на суму 85875,21 грн;

зобов`язати відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити позивачу компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до Державної казначейської служби України до моменту виконання виконавчого документа від 10.02.2010 №2а-557/08 (дублікат від 23.12.2015) на суму 85875,21 грн;

зобов`язати подати до Волинського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду у місячний строк з дня ухвалення постанови;

стягнути моральну шкоду у розмірі 90000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.10.2008 у справі №2a-557/08 зaдoвoлeнo cпiльний пoзoв пpo стягнення нeдooтpимaнoї заробітної плати, яким стягнуто з Державної судової адміністрації України, в тому числі на користь позивача 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати та зобов`язано Державне казначейство України провести з Державного бюджету України видатки, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою «Виконання рішень судів на користь суддів». Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2009 у справі №2а-557/08 постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.10.2008 залишено без змін.

На виконання зазначеного рішення суду Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано виконавчий лист, за яким 16.01.2014 було відкрито виконавче провадження.

23.12.2014 Луцьким міськрайонним судом Волинської області винесено ухвалу у справі №161/18828/14-a, якoю змiнeнo cпociб та пopядoк виконання пocтaнoви суду від 31.10.2008 у справі №2а-557/08 про стягнення недоотриманої заробітної плати, шляхом стягнення коштів на користь позивача Державною казначейською службою України згідно Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників».

У зв`язку з неодноразовим поверненням на адресу позивача та повторним направленням на адресу органу, до компетенції якого віднесено обов`язок виконання рішення суду, було втрачено виконавчий лист від 10.02.2010 про стягнення недоотриманої заробітної плати.

17.12.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області винесено ухвалу про видачу дубліката виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області пo справі №2а-557/08 за позовом ОСОБА_1 та інших до Держаного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Господарського суду Волинської області про стягнення недоотриманої заробітної плати в сумі 85875,21 грн.

29.02.2016 Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено повідомлення №196/02-10 про пpийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою.

Повідомленням Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11.04.2016 №196/02-10 пpoiнфopмoвaнo позивача, щo 09.10.2015 Головному управлінню Державної казначейської служби України в м.Києві передано виконавчий лист від 23.12.2015 (дублікат) відповідно до п.13 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440, згідно акту №16 приймання передавання за I квартал 2016 року (друга черга).

Головним управлінням Державної казначейської служби України у м.Києві на адресу позивача скеровано лист від 11.03.2019 №14.1-8 10/283, яким повідомлено, що виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області, який надійшов з УДВС ГTУЮ у м.Києві, знаходиться у другій черзі погашення заборгованості та рекомендовано відізвати з казначейської служби виконавчий документ. Також дo вказаного листа долучено копії листів Казначейства від 27.12.2018 №5- 10/21754 та від 07.02.2019 №5-08-08/2636 пpo скерування до Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві виконавчого листа.

31.07.2020 Головним управлінням Державної казначейської служби України у м.Києві на адресу позивача направлено лист № 07-08.1/7358 «Про надання уточнюючих реквізитів» у зв`язку з відкритгям бюджетних асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» щодо оплати 85875,21 грн відповідно до дубліката виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області №2а-557/08 від 23.12.2015, з огляду на що позивачем 12.08.2020 надіслано адресату довідку Приватбанку про запитувані реквізити.

Позивач вказує, що на момент подання позову рішення суду Державною казначейською службою України про стягнення на його користь 85875,21 грн недоотриманої в 2005 році заробітної плати згідно виконавчого листа від 10.02.2010 пo справі №2a-557/08 (дyблiкaт від 23.12.2015) не виконано, що є порушенням його прав та свідчить про протиправну бездіяльність.

У зв`язку з наведеним позивач вважає, що відповідач повинен сплатити компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми відповідно до вимог ч.1 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також заподіяну моральну шкоду внаслідок невиконання рішення суду, розмір якої оцінює в сумі 90000 грн.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.29).

У відзиві на позов (а.с.38-43) представник відповідача позовних вимог ОСОБА_1 не визнав та зазначив, що рішення суду, яке є предметом спору, передбачає стягнення з Державної судової адміністрації України недоотриманої заробітної плати, тобто в силу вимог частини другої п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» належить до другої черги погашення заборгованості. При цьому вказав, що перерахування коштів стягувачам відбувається із затримкою у зв`язку з обмеженими асигнуваннями для погашення заборгованості за рішеннями суду, передбаченими у Законах про Державний бюджет України, що спричинило утворення черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів. Відповідно до вимог п.49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі Порядок №845), Казначейство постійно подавало до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» у зв`язку з недостатністю асигнувань для виконання Казначейством усіх судових рішень, що обліковуються за зазначеною програмою. Заборгованість за другою чергою станом на 07.12.2020 по невиконаних 2629 рішеннях становить 83 166 393,00 грн. Представник відповідача вказав про відсутність порушення тримісячного строку виконання судового рішення, оскільки в силу вимог абзацу 4 п.48 Порядку №845 строки перерахування коштів перериваються на період усунення обставин, визначених, в тому числі у пункті 49 даного Порядку.

Крім того, зазначив, що оскільки позивач у відповідності до вимог п.50 Порядку №845 не звертався із заявою про виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, тому підстави для нарахування і виплати такої компенсації відсутні. Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 вважає недоведеним, оскільки не підтверджений жодними документами чи іншими доказами. З наведених підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.10.2008 у справі №2а-557/08, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2009, колективний позов суддів Господарського суду Волинської області, в тому числі ОСОБА_1 , до Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Господарського суду Волинської області про стягнення недоотриманої заробітної плати задоволено. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, зокрема на користь ОСОБА_1 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати та зобов`язано Державне казначейство України провести з Державного бюджету України видатки, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою «Виконання рішень судів на користь суддів» (а.с.9-12).

На виконання зазначеного рішення суду Луцьким міськрайонним судом Волинської області був виданий виконавчий лист від 10.02.2010, який був втрачений, з огляду на що на підставі ухвали цього ж суду від 17.12.2015 у справі №161/18256/15-а виданий дублікат виконавчого листа від 23.12.2015 про стягнення з Державної судової адміністрації України, зокрема на користь ОСОБА_1 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати (а.с.15-16).

Водночас ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2014 у справі №161/18828/14-а змінено спосіб та порядок виконання постанови цього суду від 31.10.2008 у справі №2а-557/08 шляхом стягнення коштів на користь позивачів, в тому числі ОСОБА_1 , Державною казначейською службою України з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників» (а.с.13-14).

Згідно з повідомленням Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29.02.2016 №196/02-10 про пpийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою, прийнято для обліку виконавчий лист №2а-557/08 від 23.12.2015, що виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області (а.с.17).

Повідомленням Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11.04.2016 №196/02-10 проінформовано позивача, що 09.10.2015 відповідно до п.13 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440, згідно акту №16 приймання передавання за I квартал 2016 року (друга черга) до Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві передано пакет документів та наступне рішення: виконавчий лист №2а-557/08 від 23.12.2015, що виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області (а.с.18).

Матеріалами справи підтверджується той факт, що Головним управлінням Державної казначейської служби України в м.Києві дублікат виконавчого листа №2а-557/08 від 23.12.2015 (стягувач ОСОБА_1 ) був скерований до Державної казначейської служби України, яка в свою чергу листом від 27.12.2018 №5-10/21754 повернула зазначений виконавчий документ для вжиття заходів відповідно до вимог п.33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (а.с.20-22).

У листі від 11.03.2019 за №14.1-8.10/283 Головне управління Державної казначейської служби України в м.Києві рекомендувало позивачу відізвати виконавчий документ та інші документи з Головного управління для направлення їх безпосередньо до Казначейства (а.с.19).

На підставі листа Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві від 31.07.2020 №07-08.1/7358 позивач ОСОБА_1 подав оновлені реквізити для зарахування грошових коштів (а.с.24-25).

Станом на день розгляду справи докази виконання рішення суду про стягнення на користь позивача недоотриманої заробітної плати в сумі 85875,21 грн в матеріалах справи відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон №4901-VI) визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону №4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили (тобто до 01 січня 2013 року), боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку №440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.

Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок №845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

З наведених вище положень та норм частини першої статті 3 Закону №4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому з приписів статті 5 Закону №4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону №4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №826/7444/16.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 10.02.2010 Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано виконавчий лист №2а-557/08 про стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати, який був пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби.

У зв`язку з втратою зазначеного виконавчого документа на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2015 у справі №161/18256/15а позивачу 23.12.2015 був виданий дублікат виконавчого листа №2а-557/08, який скерований до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та прийнятий останнім до обліку.

З даного органу державної виконавчої служби до ДКС України був переданий пакет документів та виконавчий лист (дублікат) від 23.12.2015 №2а-557/08, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області, для проведення безспірного списання на користь ОСОБА_1 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів.

Так, абзацом 2 пункту 25 Порядку №845 визначено, що у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Згідно з частиною другою статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 8 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема: здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Положеннями статті 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України.

З 2004 року запроваджена і діє бюджетна програма 0501150, метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів, її завданням є - виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів.

Беручи до уваги ту обставину, що позивачем у даній справі є діючий суддя, на користь якого Луцьким міськрайонним судом Волинської області прийнято рішення про стягнення недоотриманої заробітної плати та визначено порядок і спосіб виконання даного рішення шляхом стягнення коштів Державною казначейською службою України з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, тому відповідач в даному випадку повинен був здійснити списання за рахунок коштів, передбачених зазначеною бюджетною програмою 0501150.

Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №822/743/16.

Натомість виконання вищезгаданого судового рішення відповідач здійснює за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», що не відповідає способу та порядку його виконання, визначеному судом, та призводить до порушення строків і тривалого невиконання виконавчого документа.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що у зв`язку з недостатністю відповідних бюджетних асигнувань за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» були направлені листи до Міністерства фінансів України з пропозиціями збільшення таких асигнувань (а.с.48-100), що в свою чергу вказує на відсутність порушення тримісячного строку виконання рішення суду, оскільки, як зазначено вище, в даному випадку рішення суду повинно виконуватись за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Крім того, суд зауважує, що відсутність бюджетних асигнувань не може бути легітимною підставою для невиконання відповідачем у законодавчо встановлені строки покладених на нього функцій, пов`язаних з виконанням рішень судів, в тому числі і того, що стосується позивача.

При цьому суд враховує, що обов`язковість судових рішень гарантується ст.129-1 Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини, яка в силу ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, поряд з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Зокрема, у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Суд вказав, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено п.1 ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

У контексті вищезазначеного, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, що наведені у його наступних рішеннях. Згідно рішення у справі «Ромашов проти України»: саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції.

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України»).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України»).

Також у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд з прав людини наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Отже, підсумовуючи наведені позиції Європейського суду з прав людини можна дійти правового висновку про те, що виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах. Відповідно судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню у встановлений законом строк.

Суд зазначає, що з огляду на законодавчі приписи частини першої статті 3 Закону №4901-VI відповідач не позбавлений можливості в межах відповідних бюджетних призначень списати кошти з рахунків державного органу, який є боржником (в даному випадку Державна судова адміністрація України).

Водночас відповідач не надав суду документальних доказів того, що був позбавлений можливості здійснити списання коштів на користь позивача з рахунків боржника в межах відповідних бюджетних призначень.

На офіційному веб-сайті ДКС України (розділ «Виконання судових рішень» в електронному сервісі «Пошук виконавчих документів, що знаходяться на виконанні у Казначействі за бюджетною програмою 3504040») міститься інформація про надходження 08.04.2016 до ДКС України виконавчого документа від 23.12.2015 №2а-557/08, за яким боржником є Державна судова адміністрація України. При цьому в матеріалах справи відсутня інформація про хід виконання виконавчого листа №2а-557/08 від 10.02.2010, який був втрачений, та інформація про надходження до ДКС України зазначеного виконавчого документа до виконання, що позбавляє суд можливості встановити точну дату прийняття відповідачем до виконання виконавчого документа про стягнення на користь ОСОБА_1 85875,21 грн.

Натомість з моменту надходження до ДКС України виконавчого документа від 23.12.2015 №2а-557/08 спливло майже п`ять років, при цьому відповідач не надав суду належних та допустимих доказів фактичного його виконання, вчинення дій, спрямованих на виконання рішення суду в порядку та спосіб, встановлені судом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що ДКС України порушено граничні строки виконання виконавчого документа №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015), встановлені ч.4 ст.3 Закону №4901-VI, невиконання зазначеного виконавчого документа в порядку та спосіб, встановлені судом, що свідчить про бездіяльність відповідача при виконанні рішення суду щодо стягнення на користь ОСОБА_1 суми недоотриманої заробітної плати в розмірі 85875,21 грн.

Разом з тим, порушення ДКС України граничних строків перерахування коштів за рішенням суду є підставою для виплати стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що передбачено ч.1 ст.5 Закону №4901-VI.

Оскільки судом встановлено порушення відповідачем граничних строків перерахування позивачу коштів за рішенням суду, тому наявні законодавчі підстави для виплати останньому відповідної компенсації.

При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивач відповідно до приписів п.50 Порядку №845 не звертався з відповідною заявою про виплату йому компенсації, тому відсутні правові підстави для її нарахування.

Суд зазначає, що пункт 50 Порядку №845 встановлює порядок нарахування компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за заявами стягувачів.

Разом з тим норми статті 5 Закону №4901-VI не передбачають, що нарахування та виплата компенсації здійснюється виключно за заявою стягувача, відтак слід дійти висновку про те, що стягувач в силу приписів п.50 Порядку №845 має право самостійно звернутись до ДКС України із заявою про виплату йому компенсації та не позбавлений права звернення з такою вимогою в межах судового провадження.

За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що з врахуванням вимог статті 245 КАС України належать до задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності ДКС України, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого документа №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015) про стягнення та перерахування на користь ОСОБА_1 85875,21 грн; зобов`язання відповідача відповідно до ч.1 ст.1 Закону №4901-VI вчинити дії щодо виконання виконавчого документа №2а-557/08 №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015) на суму 85875,21 грн, в порядку та спосіб, встановлені судом; зобов`язання ДКС України відповідно до ч.1 ст.5 Закону №4901-VI нарахувати та виплатити позивачу компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження до відповідача виконавчого документа №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015) на суму 85875,21 грн до моменту його виконання.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ДКС України моральної шкоди в сумі 90000,00 грн, то суд зазначає таке.

Як слідує з позовної заяви, обґрунтовуючи факт заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що ДКС України протягом більше 10 років не забезпечила своєчасне, належне та повне виконання рішення суду щодо стягнення на його користь недоотриманої заробітної плати, при цьому у 2013 році здійснила перерахування коштів шести іншим суддям Господарського суду Волинської області за цим же рішенням суду, що, на думку позивача, свідчить про вибірковість та упередженість щодо вибору осіб, на користь яких проводиться виплата коштів. Тривала боротьба на захист прав виснажує позивача та принижує його, викликає розчарування та відчуття несправедливості у зв`язку з очікуванням виконання рішення суду, створює психічне напруження та відчуття дискримінації у боку державних органів. Моральну шкоду оцінює в розмірі 90000,00 грн, що фактично еквівалентно 3000 Євро. Даний розмір моральної шкоди визначений позивачем з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме: рішення у справі «Харук та інші проти України» від 26.07.2012 року (комітет), заява №702 та 115 інших заяв, п.24-25.

У відзиві на позовну заяву представника відповідача заперечив проти заявленої до стягнення суми моральної шкоди та вказав, що факт заподіяння такої шкоди ОСОБА_1 не підтверджено жодними доказами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Вирішуючи наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди та обґрунтованість розміру, заявленого позивачем до стягнення, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.08.2020 у справі №826/7444/16, які полягають у наступному.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).

У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідач є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення.

Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд доходить висновку, що у цьому випадку, моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 5000 грн, що, на думку суду, є достатньою сумою компенсації.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд у своїх рішеннях присуджував з держави у рахунок відшкодування моральної шкоди її розмірі в середньому від 1500 до 3000 Євро, посилаючись на встановлення тривалого невиконання рішень, винесених на користь заявників, порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Суд наголошує на тому, що таке відшкодування моральної шкоди обґрунтовується у рішеннях ЄСПЛ саме відсутністю ефективного національного засобу захисту.

Відтак, у межах розгляду цієї справи, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача, мають бути відновлені шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту.

З врахуванням вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з ДКС України на користь позивача 5000,00 грн моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зважаючи на встановлені судом обставини тривалого невиконання рішення суду щодо стягнення на користь ОСОБА_1 85875,21 грн, суд вважає за можливе встановити судовий контроль за виконанням рішення суду у цій справі шляхом зобов`язання ДКС України подати звіт про його виконання до суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого документа №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015) про стягнення та перерахування на користь ОСОБА_1 85875,21 грн,

Зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання виконавчого документа №2а-557/08 №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015) на суму 85875,21 грн, в порядку та спосіб, встановлені судом.

Зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження до Державної казначейської служби України виконавчого документа №2а-557/08 від 10.02.2010 (дублікат від 23.12.2015) на суму 85875,21 грн до моменту його виконання.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 5000,00 (п`ять тисяч) грн моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Зобов`язати Державну казначейську службу України подати до Волинського окружного адміністративного суду звіт про виконання даного рішення суду у місячний строк з дня набрання ним законної сили.

Стягнути на корись ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна казначейська служба України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій