Справа № 620/3935/20
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року Чернігів Справа № 620/3935/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Лобана Д.В.,

за участю секретаря - Вершняк Л.Л.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Гайдай О.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить стягнути з громадянина ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Сумській області) матеріальну шкоду в сумі 33043 (тридцять три тисячі сорок три) гривні 80 коп.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Лобана Д.В. від 06.10.2020 у справі відкрито провадження та призначено слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Лобана Д.В. від 07.12.2020 ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, продовжено на тридцять днів підготовче провадження в адміністративній справі № 620/3935/20, призначено підготовче судове засідання на "24" грудня 2020 року о 10:00 год. у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Лобана Д.В. від 24.12.2020 відкладено підготовче судове засідання у даній справі на 13:00 год. 05 січня 2021 року.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Лобана Д.В. від 05.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 620/3935/20 до судового розгляду по суті на 28 січня 2021 року о 13:00 год.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Лобана Д.В. від 28.01.2021 судове засідання відкладено до 18.02.2021 до 10:30 год.

Представником відповідача подано відзив на позов, у якому він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та пояснив про неправомірність вимоги про стягнення з громадянина ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди в сумі 33043 (тридцять три тисячі сорок три) гривні 80 коп.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року № 454/2014 в Україні оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з цим, органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації приведені до функціонування в умовах особливого періоду.

Так, на виконання мобілізаційного плану наказом командира військової частини - польова пошта B 3137 від 13.05.2014 №11 ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу і призначений на посаду - старшого водія першого стрілецького відділення другого стрілецького взводу стрілецької роти військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (а.с. 10).

Згідно наказу командира військової частини військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 25.12.2014 № 209 молодший сержант ОСОБА_1 15 грудня 2014 року самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_4 .

Відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України, Генерального штабу - Збройних Сил України від 30 листопада 2016 року та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 03 грудня 2016 року військову частину - польова пошта НОМЕР_4 переформовано у батальйон |охорони військової частини - польова пошта НОМЕР_5 .

У зв`язку з цим, посадовими особами військової частини - польова пошта НОМЕР_4 військовій частині - польова пошта НОМЕР_5 були передані первинні документи по службам забезпечення, в тому числі і по речовій службі.

Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 01.02.2017 № 24 молодший сержант ОСОБА_1 , зарахований в розпорядження командира військової частини - польова пошта НОМЕР_5 , як такий, що самовільно залишив військову частину.

Відповідно до директиву командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 29.04.2017 військова частина польова пошта НОМЕР_5 перейменована у військову частину НОМЕР_1 .

Відповідно до атестату № 158 молодший сержант ОСОБА_1 , Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова, пошта НОМЕР_4 (на даний час військова частина НОМЕР_1 ) був забезпечений речовим майном, згідно визначених норм.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 65 від 16.03.2018 молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 1 частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з 16 березня 2018 року виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки - розрахунку № 18 від 13 лютого 2018 року про утримання коштів з молодшого сержанта ОСОБА_1 за втрату інвентарного речового майна вбачається, що вказаним військовослужбовцем не здано інвентарне речове майно на загальну суму із урахуванням кратності - 32877, 63 грн.

Так, на момент виключання зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, згідно довідки - розрахунку № 19 від 13.02.2018 за ОСОБА_1 рахувалось речове майно, термін носіння якого не закінчився на загальну суму - 602,55 грн.

За даним фактом наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування» № 236 від 13.03.2018 призначено проведення службового розслідування.

За результатами проведення розслідування складено акт службового розслідування вх. № 575 від 16.03.2018 та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати проведення службового розслідування» від 04.12.2017 № 139, проте, місце знаходження речового майна, отриманого молодшим сержантом ОСОБА_1 під час проходження військової служби,

встановити не вдалося.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 95 від 16.03.2018 молодшого сержанта ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на загальну суму 33 480,18 грн.

При цьому, згідно з рапортом, поданим на ім`я командира частини 14.03.2018, з сумою заборгованості ОСОБА_1 згоден.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 сума не сплачена у добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Також згідно пунктом 2 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Пунктом 17 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що публічною службою є, серед іншого, військова служба.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною третьою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори з приводу прийняття громадян на військову службу, її проходження, звільнення з військової служби.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №818/1688/16 вказано, що спори щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень віднесено до розгляду в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, військова частина звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі позивача матеріальні збитки в розмірі 33043,80 грн, зумовлені нестачею речового майна, яке начебто було видано відповідачу.

Суд зазначає, що вирішення питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача збитків, спричинених ним державі під час проходження військової служби, нерозривно пов`язане з наданням судом оцінки правомірності наказу командира військової частини, тобто наказу суб`єкта владних повноважень, про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності.

Так, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Стаття 26 Статуту визначає, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно з пунктами 1 та 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, на яке посилається позивач, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Приписами пункту 3 Розділу І Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.

Згідно з пунктом 4 Розділу І Положення встановлено, що відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.

Відповідно до пункту 13 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі, зокрема, недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Відповідно до пункту 17 Розділу IV Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

Пунктом 18 Розділу IV Положення визначено, що розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності. Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту. Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця чи військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування.

Розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (п.19 Розділу IV Положення).

Отже, до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.

Так судом встановлено, що згідно довідки - розрахунку № 19 від 13.02.2018 за ОСОБА_1 рахувалось речове майно, термін носіння якого не закінчився на загальну суму - 602,55 грн.

За вказаним фактом наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування» № 236 від 13.03.2018 призначено проведення службового розслідування.

Так суд зазначає, що службове розслідування за фактом нестачі речового майна у військовій частині проведено в строк, визначений Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95.

За результатами проведення розслідування складено акт службового розслідування вх. № 575 від 16.03.2018 та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати проведення службового розслідування» від 16.03.2018 № 95, розслідування по факту втрати речового майна солдатом ОСОБА_1 .

Пунктом 2.2 вказано наказу визначено утримати з винної особи та занести в книгу грошових стягнень та нарахувань військової частини-польова пошта НОМЕР_6 з урахуванням кратності суму, яка становить 33480,18 грн, у зв`язку із частковим погашенням заборгованість становить 33043,80 грн.

Але з вказаного акту розслідування від 16.03.2018 зазначено, що відповідач пояснював, що він не отримував бронежилет «Корсар М-4».

Щодо тверджень військової частини НОМЕР_1 , що факт отримання відповідачем майна підтверджується власним підписом в Атестаті військовослужбовця № 158, то наявною у матеріалах справи копією атестату військовослужбовця підтверджується відсутність дати видачі бронежилету «Корсар М-4», та взагалі всього майна, а сам атестат складений у березні 2018 року.

Крім того вказаний атестат має виправлення, а саме закреслений надрукований текст «костюм польовий робочий» і написано рукою - «бронежилет Корсар М-4», виправлена також категорія матеріального засобу: з цифри «5» на «7». При цьому, зазначені виправлення не засвідчені у встановленому законом порядку, а тому не можуть бути доказами доводів позивача.

Також суд вважає необґрунтованими посилання позивача на наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2018, оскільки командир при винесенні вказаного наказу посилається на довідки - розрахунки № 18, 19 від 13.02.2018, але згідно доповіді про факт затримання ОСОБА_1 від 14.03.2018 № 255, позивач фактично залишив військову частину 15.12.2014, а затриманий 13.03.2018, тобто довідки не могли бути складені в лютому 2018 року та позивач не міг бути з ними ознайомлений 13.02.2018, як це зазначено в довідках.

Військова частина НОМЕР_1 в позові посилається на заяву позивача від 14.03.2018, в якій він згоден з залишком непогашеної заборгованості. Але вказана заява містить посилання на довідку № 18 від 13.03.2018, але як встановлено судом така довідка в матеріалах справи відсутня, позивачем до суду не надана, наявна лише довідка № 18 від 13.02.2018.

З матеріалів справи також вбачається, що 14.03.2018 відповідач у своїх письмових поясненнях, які надавав командиру військової частини НОМЕР_1 , зазначав, що він не отримував бронежилет «Корсар М4», копія пояснень міститься у матеріалах справи.

Позивач зазначає, що втрата речового майна солдатом ОСОБА_1 трапилась внаслідок особистої недисциплінованості, необережного ставлення до речового майна.

Але, як вбачається з матеріалів справи, позивач почав свою службу з 13.05.2014.

З 15.06.2014 згідно витягу з Наказу командира п/п В3137 від 15.06.2014 та записом в військовому квитку відповідач безпосередньо брав участь в АТО, в червні 2014 року йому і було видано майно, що зазначено в атестаті, крім бронежилету «Корсар М-4».

02.09.2014 в ході бойових дії в зоні АТО в p-ні м. Дебальцево відповідач попав під обстріл, отримав опік полум`ям І-ІІ-ІІІ ст. обличчя, шиї, правої руки: отримав контузію та осколкове поранення лівої вушної раковини, позивач поступив в лікарню.

Вказані факти підтверджуються матеріалами справи та виключають вину відповідача у заподіянні шкоди і підстави для притягнення його до матеріальної відповідальності, які були передбачені п. 3 Постанови ВР України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР.

Судом встановлено, що після поранення з 02.09.2014 по 03.09.2014 відповідач знаходився на лікуванні в УРБ г. Артемовськ, що підтверджується копією виписки з історії хвороби № 9267.

З 04.09.2014 по 13.09.2014 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у ЛОР відділенні ВМКЦ Північного регіону, що підтверджується копією виписного (перевідного) епікризу, з 13.09.2014 по 15.09.2014 знаходився на стаціонарному лікуванні в Отоларингологічному відділенні Чернігівського військового шпиталю МО України, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно довідки військово-лікарської комісії від 15.09.2014 відповідач був звільнений від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів, на підставі чого йому надали відпустку.

Відповідно до витягу з наказу від 25.12.2014, який доданий до позову, відповідач був знятий з усіх видів забезпечення з 15.12.2014 (а.с. 11).

Згідно доповіді про факт затримання ОСОБА_1 від 14.03.2018 № 255, ОСОБА_1 залишив військову частину 15.12.2014, а затриманий 13.03.2018 (а.с. 26).

Як встановлено судом, після поранення 02.09.2014 відповідач до служби не приступав, жодного майна після червня 2014 року йому не видавалось.

Крім того, згідно з вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 07.05.2018 по справі № 734/956/18 встановлено, що відповідач 15.12.2014 самовільно залишив розташування військовій частини та до 21.03.2018 перебував за її межами.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність складання позивачем документів з 13.03.2018 по 16.03.2018, на які посилається позивач, як на підставу застосування до відповідача стягнення.

З огляду на не встановлений факт втрати ОСОБА_1 речового майна та недоведеними позивачем обставинами наявності у відповідача матеріальної відповідальності за втрату речового майна, суд вважає вимоги військової частини необґрунтованими.

Крім того, суд зазначає, що військова частина НОМЕР_1 обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на Постанову ВР України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, але дана постанова скасована та на даний час ці правовідносини регулює Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 3 жовтня 2019 року № 160-ІХ.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи; таким чином, у разі поліпшення мого стану суд повинен керуватися Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 3 жовтня 2019 року № 160-ІХ.

Згідно ж до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 3 жовтня 2019 року № 160-ІХ, якщо строк експлуатації військового та іншого майна на дату його втрати закінчився або неможливо встановити час його втрати, відшкодування шкоди проводиться в розмірі 50 відсотків первинної вартості майна.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не зазначає ні дати видачі відповідачу майна, ні дати його втрати, крім того, первинна вартість зокрема бронежилету «Корсар М4» складає 3277,50 грн.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що наявні правові підстави для відмови у задоволення позову.

Суд зауважує, що підстави для розподілу судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись ст. 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ) про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26 лютого 2021 року.

Суддя Д.В. Лобан