Справа № 640/31532/20
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року м. Київ № 640/31532/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доПриватного виконавця Мелиха Анатолія Івановича
про скасування постанов,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить:

1) скасувати постанову приватного виконавця Мелиха А.І. від 07.12.2020 про арешт коштів у ВП № 63818245;

2) скасувати постанову приватного виконавця Мелиха А.І. від 03.12.2020 про стягнення основної винагороди у ВП № 63818245.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.2020 відкрито спрощене провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи позивач заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що відповідачем протиправно накладено арешт на кошти, які знаходяться на захищеному рахунку для виплат заробітної плати та допомоги по народженню дитини.

Відповідач проти позову заперечує про що надав до матеріалів справи відзив. Посилається на те, що арешт спірною постановою накладено на кошти, що знаходяться на всіх рахунках, крім захищених, а стягнення основної винагороди не ставиться в залежність від вчинення виконавцем дій примусового характеру з метою виконання виконавчого документа. За таких обставин відповідач просить суд в позові відмовити повністю.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І. перебуває виконавче провадження № 63818245 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. за № 3977 від 22.09.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «Альфа-Банк» заборгованості згідно кредитного договору 490062413 від 08.04.2008 року в розмірі 4637,97 доларів США та 1500,00 грн. за вчинення виконавчого напису.

Зазначені обставини підтверджуються постановою про відкриття виконавчого провадження від 03.12.2020 р.

Відповідно до першої оскаржуваної постанови відповідача про арешт коштів боржника від 07.12.2020 p., було накладено арешт на кошти позивача, які містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику.

Суть спору в цій частині зводиться до того, що на ім`я позивача в AT КБ «ПриватБанк» відкрито рахунок НОМЕР_1 , на який він отримує заробітну плату та соціальні виплати (допомогу у зв`язку з народженням дитини), внаслідок чого позивач вважає, що відповідач не мав права накладати арешт на кошти, що знаходяться на даному рахунку, оскільки відповідно до п.6 ч.1 ст.73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на такі виплати: одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини.

Разом з тим, 03.12.2020 відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, відповідно до якої вирішено стягнути основну винагороду в сумі 463,79 доларів США.

Суть с пору в цій частині зводиться до того, що за переконанням позивача, оскільки відповідач на момент винесення даної оскаржуваної постанови не вчиняв дій примусового характеру з метою виконання виконавчого документа, підстави для стягнення основної винагороди відсутні.

За таких обставин позивач звернулась до суду з даним позовом і просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції чинній станом на 01 вересня 2020 року, далі - Закон 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 18 Закону 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейська обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно із частиною 3 статті 52 Закону 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до статті 56 Закон 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, у провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання коштів, які знаходяться на рахунках, що мають спеціальний режим використання та на які (кошти), відповідно, не може бути накладено арешт і звернуте стягнення.

Як встановлено судом, в постанові від 07.12.2020 (а.с.28 том 1) приватним виконавцем у повній відповідності до наведених вище норм матеріального права зазначено про накладення арешту на грошові кошти, крім коштів, що містяться на рахунках із спеціальним режимом використання.

При цьому, як станом на час винесення спірної постанови, так і станом на час вирішення даного спору по суті заявлених позовних вимог, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідача, як зі сторони Банку, так і зі сторони позивача про те, що рахунок № НОМЕР_1 має спеціальний режим використання.

Водночас, як зазначено вище, спеціальним законом визначено обов`язок Банку повернути постанову про арешт коштів, якщо рахунок має спеціальний режим використання або на якщо на рахунку існують грошові кошти, на які заборонено звертати стягнення.

У зв`язку з прийняттям AT КБ «ПриватБанк» постанови про арешт коштів боржника, у рамках виконавчого провадження № 63818245, є можливим дійти висновку про те, що рахунок, відкритий в AT КБ «ПриватБанк» на ім`я позивача не відноситься до рахунків із спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення з яких заборонено законом.

Зворотного позивачем з посиланням на належні і допустимі докази не доведено.

Посилання позивача на довідку АТ КБ «ПриватБанк», яка в копії долучена до позовної заяви (а.с.14 том 1) судом відхиляються, адже вказана довідка не містить інформації про те, що наведений рахунок позивача має спеціальний режим використання, натомість в довідці зазначено, що на вказаний рахунок позивач отримує зарплатні виплати, також на вказаний рахунок може бути зарахована будь-яка виплата.

Посилання позивача на те, що перед винесенням постанови про арешт коштів боржника відповідач мав встановити конкретні рахунки боржника, судом відхиляються, оскільки такого Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено.

Посилання позивача на не співмірність накладення арешту є помилковими, адже в спірній постанові чітко сказано, що арешт накладається в межах суми стягнення - 144 835,42 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 59 Закону 1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Дійсно, п.6 ч.1 ст.73 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини.

Однак, оскільки на час виникнення спірних правовідносин виконавцю не було надано доказів наявності обставин для зняття арешту з коштів, які визначені наведеною вище нормою закону, позивачу для належного захисту порушеного права необхідно чітко виконати дії, визначені частин 3, 4 статті 59 Закону 1404-VIII.

Вказані обставини в сукупності свідчать на користь того, що спірна постанова була винесена відповідачем в рамках вимог ч.2 ст.19 Конституції України, а тому скасуванню не підлягає, в позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Стосовно позовних вимог в іншій частині, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, 03.12.2020 відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, відповідно до якої вирішено стягнути основну винагороду в сумі 463,79 доларів США.

Статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 р. № 643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Оскільки у виконавчому провадженні до стягнення заявлено заборгованість за кредитним договором в сумі 4637,97 доларів США, відповідач цілком правомірно і обґрунтовано разом із постановою про відкриття виконавчого провадження виніс постанову про стягнення основної винагороди на суму 463,79 доларів США (4637,97 * 10%).

При цьому, саме по собі винесення постанови про стягнення основної винагороди не означає, що така винагорода в безумовному порядку буде стягнута з позивача, адже передумовою стягнення основної винагороди є виконання приватним виконавцем виконавчого документу.

Оскільки в рамках даного юридичного спору відсутні обставини стягнення з позивача основної винагороди, підстави для скасування постанови від 03.12.2020 ВП63818245 відсутні.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолій Іванович (46008, м. Тернопіль, вул. Живова, 32-А).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович