Справа № 280/9040/20
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

26 лютого 2021 року Справа № 280/9040/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158-Б; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення відповідача, оформлене листом № 5985-5875/Б-02/8-0800/20 від 13.07.2020 про відмову зарахувати до загального трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи з 16.09.1974 до 10.11.1974 та з 13.12.1976 до 28.02.1978;

- зобов`язати відповідача зарахувати до загального трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи: з 16.09.1974 до 10.11.1974 учнем електрослюсаря РМЦ Микитівського ртутного комбінату м. Горлівка Донецької області; з 13.12.1976 до 28.02.1978 електрослюсарем тролейбусного депо державного комунального підприємства «Горлівське трамвайно-тролейбусне управління» м. Горлівка Донецької області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є внутрішньопереміщеною особою та наразі перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, де отримує пенсію за віком, призначену 30.09.2016 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що 25.06.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування до його трудового стажу періодів роботи, що не були зараховані при призначенні пенсії у 2016 році, а саме: з 16.09.1974 до 10.11.1974 учнем електрослюсаря РМЦ Микитівського ртутного комбінату м. Горлівка Донецької області та з 13.12.1976 до 28.02.1978 електрослюсарем тролейбусного депо державного комунального підприємства «Горлівське трамвайно-тролейбусне управління» м. Горлівка Донецької області. Проте, рішенням відповідача відмовлено у задоволенні його заяви, оскільки надані ним документи, видані органами, створеними на тимчасово окупованих територіях, а відтак не можуть бути визнані належними та прийняті до виконання. Позивач, вважаючи таке рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 14.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/9040/20. Звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору.

Відповідач позовні вимог не визнав, 05.01.2021 надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№319), в якому зазначає, що оскільки, надані позивачем довідки для визначення страхового стажу, видані трудовим сектором адміністрації м. Горлівка та КП «Трамвайно-тролейбусне управління м.Горлівка», що розташовані на тимчасово окупованій території України, то провести перевірку достовірності зазначеної в довідках інформації є неможливим, а тому відповідач позбавлений можливості врахувати їх. З огляду на зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

11.01.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№1140), в якій зазначає, що позивачем не спростовано жодного обґрунтування позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 22.10.2014 № 2304-268 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

ОСОБА_1 з 30.09.2016 була призначена пенсія за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивачем до заяви про призначення пенсії був наданий дублікат трудової книжки, а також архівна довідка № 18.01-03/Б-88 від 09.11.2016, видана трудовим сектором адміністрації м. Горлівка, довідка № 757 від 07.10.2016, видана КП «Трамвайно-тролейбусне управління м. Горлівка.

На підставі наданих документів страховий стаж позивача був обчислений у кількості 30 років 02 місяці 15 днів, про що свідчить наявний в матеріалах справи розрахунок стажу.

Позивач 25.06.2020 звернувся до відповідача із заявою (копія додається) стосовно надання роз`яснення не зарахування до страхового стажу періодів його роботи з 1976 по 1978.

Листом Вознесенівського відділу обслуговування громадян м.Запоріжжя (сервісного центру) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 13.07.2020 № 5985-5875/Б-02/8-0800/20 повідомлено позивача, що записи, які містяться в дублікаті трудової книжці позивача не містять інформації стосовно періоду з 16.09.1974 по 10.11.1974, протягом якого позивач працював учнем електрослюсаря РМЦ Микитівського ртутного комбінату м. Горлівка Донецької області та періоду роботи з 13.12.1976 по 28.02.1978, протягом якого позивач працював електрослюсарем тролейбусного депо державного комунального підприємства «Горлівське трамвайно-тролейбусне управління» м. Горлівка Донецької області. Крім того зазначено, що надані позивачем довідки для визначення страхового стажу, видані трудовим сектором адміністрації м. Горлівка та КП «Трамвайно-тролейбусне управління м. Горлівка», що розташовані на тимчасово окупованій території України, вважаються недійсними, та неможливо провести перевірку первинних документів та достовірності зазначеної в довідках інформації, тому відповідач позбавлений можливості врахувати їх для обчислення пенсії позивачу.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.

Згідно статті 133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України складають: автономна республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.

До складу України входять: Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська , Одеська , Полтавська , Рівненська , Сумська , Тернопільська , Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь, та Севастополь мають спеціальний статус, який визначається законами України.

Зі змісту преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Тобто, одним з основних напрямків політики держави України стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист та повноцінна реалізація, зокрема, соціальних прав громадян України.

Приписи статті 1 Закону визначають, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Загальновідомою є та обставина, що усі органи, організації, установи державної форми власності, в тому числі і органи Пенсійного фонду України, були евакуйовані з території проведення АТО ще наприкінці 2014 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 на підконтрольну Українській державі територію і продовжили свою роботу за місцем евакуації. При цьому, «ДНР» та «ЛНР» є терористичними організаціями і не визнаються Україною як державні утворення. Відповідно, органи державної влади України, включно із Пенсійним фондом України, не мають права здійснювати листування, робити запити та будь-яким іншим способом взаємодіяти із представниками самопроголошених «республік», а тому Пенсійний фонд України не має правової підстави для використання наданої представниками так званих «ДНР» та «ЛНР» інформації.

Законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «;Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено порядок регулювання правочинів та реалізації прав суб`єктів, названих Законів, з урахуванням необхідних змін на тимчасово окуповані території України у Донецькій та Луганській областях.

Так, часиною першою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

При цьому, згідно частини другої статті 9 цього Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до частини третьої статті 9 зазначеного Закону також передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто, документи, видані державними органами та органами місцевого самоврядування так званої «Донецької народної республіки», згідно законодавства України є недійсним та не можуть створювати правових наслідків.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

Приписами частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України визначено, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд не приймає твердження відповідача про те, що архівна довідка № 18.01-03/Б-88 від 09.11.2016, видана трудовим сектором адміністрації м. Горлівка та довідка № 757 від 07.10.2016, видана КП «Трамвайно-тролейбусне управління м. Горлівка не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 з 01.01.2014 довідки чи інші документи, підготовлені або видані підприємствами з територій, які не підконтрольні українській владі, не підлягають реєстрації та виконанню.

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини суд доходить висновку, що зазначені довідки, як виняток, можуть братись до уваги та оцінюватись разом з іншими документами в їх сукупності та взаємозв`язку при призначенні пенсії на пільгових умовах.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зауважує, що відповідач користуючись наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різними способами та засобами для дотримання своїх зобов`язань, взагалі не врахував ступінь втрати однієї сторони, в нашому випадку позивача, його конституційного права на пенсійне забезпечення.

Згідно положень статті 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, положень Закону №1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що не зараховуючи позивачу трудовий стаж згідно наданих довідок, відповідач діяв необґрунтовано, отже, порушені права позивача підлягають захисту, шляхом зарахування відповідних періодів його роботи до пільгового стажу.

Прийнявши неправомірне рішення, відповідач діяв поза межами статті 19 Конституції України та законів України, не визнавши період пільгового стажу та право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту судом.

Так, перевіряючи оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень відповідно до закріплених у частині другій статті 2 КАС України критеріям, суд дійшов висновку, що такі рішення прийняті не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, з урахуванням вище викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що відповідачем не доведено законність та обґрунтованість відмови у зарахуванні трудового стажу позивача періодів його роботи з 16.09.1974 до 10.11.1974 учнем електрослюсаря РМЦ Микитівського ртутного комбінату м. Горлівка Донецької області; з 13.12.1976 до 28.02.1978 електрослюсарем тролейбусного депо державного комунального підприємства «Горлівське трамвайно-тролейбусне управління» м. Горлівка Донецької області, тому з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Додаткові доводи відповідача про те, що записи, які містяться в дублікаті трудової книжці позивача не містять інформації стосовно періоду з 16.09.1974 по 10.11.1974, протягом якого позивач працював учнем електрослюсаря РМЦ Микитівського ртутного комбінату м. Горлівка Донецької області та періоду роботи з 13.12.1976 по 28.02.1978, протягом якого позивач працював електрослюсарем тролейбусного депо державного комунального підприємства «Горлівське трамвайно-тролейбусне управління» м. Горлівка Донецької області, суд відхиляє з огляду на вищевикладене. Так, трудовий стаж позивача підтверджений архівними довідками № 18.01-03/Б-88 від 09.11.2016 та № 757 від 07.10.2016.

Крім того, в позовній заяві зазначено, що вказаний стаж не відображений у трудовій книжці, оскільки минулу трудова книжка, заведена при прийнятті на першу роботу, була ним втрачена наприкінці вісімдесятих років минулого сторіччя.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд не вирішує питання розподілу судових витрат з огляду на те, що в ухвалі від 14.12.2020 ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подання адміністративного позову до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 77, 132, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158-Б; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оформлене листом № 5985-5875/Б-02/8-0800/20 від 13.07.2020 про відмову зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи з 16.09.1974 до 10.11.1974 та з 13.12.1976 до 28.02.1978.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи: з 16.09.1974 до 10.11.1974 учнем електрослюсаря РМЦ Микитівського ртутного комбінату м. Горлівка Донецької області; з 13.12.1976 до 28.02.1978 електрослюсарем тролейбусного депо державного комунального підприємства «Горлівське трамвайно-тролейбусне управління» м. Горлівка Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 26.02.2021.

Суддя М.С. Лазаренко