Справа № 380/5097/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5097/20 пров. № А/857/15400/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

позивача: ОСОБА_1 , представник позивача: Кривий Ю.Р.

представник відповідача: Школяр О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 380/5097/20 за адміністративним позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення дій,

суддя в 1-й інстанції Коморний О.І.,

час ухвалення рішення 15 год. 54 хв..,

місце ухвалення рішення - м. Львів

дата складання повного тексту рішення 21.10.2020,-

В С Т А Н О В И В :

01 липня 2020 року позивач - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 та просила зобов`язати громадянина ОСОБА_1 власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 липня 2015 року №382 ЛКП «Центральне» складено попередження, яким зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самовільно встановлену металеву загорожу біля вікна та дверей квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що 04 серпня 2015 року ЛКП «Центральне» скерувало ОСОБА_1 акт-попередження, яким в результаті перевірки встановлено, що на АДРЕСА_2 біля квартири АДРЕСА_3 встановлено металеву загорожу. Також вказує, що 27 серпня 2015 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації Львівської міської ради винесено постанову №154, якою встановлено, що гр. ОСОБА_1 здійснив самовільне перепланування жилого будинку і жилого приміщення, псування жилого будинку, а саме: у липні 2015 року встановив металеву решітку на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 , чим порушив ст.150 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до вищевказаної постанови на відповідача накладено штраф. Також, 01 вересня 2015 року комісією ЛКП «Центральне» складено акт обстеження технічного стану квартири за адресою: АДРЕСА_4 , яким встановлено суть перепланування - встановлено металеву решітку на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що 04 вересня 2015 року ЛКП «Центральне» скерувало ОСОБА_1 попередження, яким зобов`язано демонтувати самовільно встановлену металеву загорожу біля вікна та дверей квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим вказує, що 21 вересня 2015 року в. о. голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради прийнято розпорядження №399 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 ». Вказаним розпорядженням затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району (витяг з протоколу №34 від 08 вересня 2015 року §5), а саме зобов`язано гр. ОСОБА_1 - власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах частини квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідач вимоги розпорядження у встановлені строки не виконав, про що 23 жовтня 2015 року комісією ЛКП «Центральне» складено відповідний акт. Також зазначає, що 13 квітня 2020 року у справі №461/10738/15-а касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задоволено, постанову Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року - скасовано. Верховним Судом ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Центральне , про скасування розпорядження -відмовлено. Щодо рішення у справі №461/11927/15-ц вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №461/11927/15-ц касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 року скасовано. Провадження у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Львівське комунальне підприємство «Центральне», про зобов`язання вчинити дії закрито, оскільки справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП : НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) власника квартири АДРЕСА_1 , за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах частини квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 380/5097/20 та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином вважає, що право на позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради і відповідно перебіг позовної давності у даних правовідносинах розпочався з моменту складення акту про невиконання розпорядження, тобто з 23 жовтня 2015 року. Звертає увагу, що навіть якщо припустити, що строк переривався, то з моменту винесення постанови Верховного Суду від 08 травня 2019 року, яким було закрито провадження у відповідній справі, Галицька районна адміністрація довідалась про те, що провадження у справі закрите, а тому повинна була подати позов. Однак, такий позов був поданий позивачем лише 03 липня 2020 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Таким чином вважає, що триваюча бездіяльність позивача не може слугувати причиною поновлення строку позовної давності, а тому вважає що суд першої інстанції безпідставно поновив Галицькій районній адміністрації тримісячний строк звернення до суду. Крім того, вважає безпідставним ототожнення встановлення ним металевої решітки на вікна та двері в дворі будинку з самочинним будівництвом, оскільки встановлена решітка не будувалась на землі та на землю не опирається, а закриває вікна та дерев`яні двері забезпечуючи безпеку житла. Звертає увагу, що жодним доказом у справі не підтверджено та не наведено характеристик порушення щодо незадовільного утримання та ремонту фасадів, коли і ким воно вчинене, в чому полягає. Вважає, що влаштування решітки на вікна власної квартири не є переобладнанням чи переплануванням жилих будинків в контексті Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, на які посилається позивач. Дане підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2018 року. Крім того, вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність отримання дозволу на встановлення решітки та погодження з боку Управління охорони історичного середовища не відповідає обставинам справи, оскільки Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради листом від 13 серпня 2015 року, вказало що встановлення металевої огорожі в будинку не є порушенням пам`ятко-охоронного законодавства, а отже не вбачається ознак порушення ст.92 КУпАП. При цьому, звертає увагу, що в Державному реєстрі пам`яток відсутній будинок по АДРЕСА_2 як пам`ятка місцевого чи національного значення.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до інформації з витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 травня 2020 року №210232888 власником квартири загальною площею 37,3 кв.м є ОСОБА_1 (а.с. 40).

Квартира АДРЕСА_3 вказаного будинку складається з двох кімнат житловою площею 24,50 кв.м., загальною площею 37,30 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на приватизовану квартиру (а.с.43-45).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Центральне» від 23 жовтня 2015 року №4400 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.10).

23 липня 2015 року №382 ЛКП «Центральне» складено попередження, яким зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самовільно встановлену металеву загорожу біля вікна та дверей квартири АДРЕСА_1 (а.с.11).

04 серпня 2015 року ЛКП «Центральне» скерувало ОСОБА_1 акт-попередження, яким в результаті перевірки встановлено, що на АДРЕСА_2 біля квартири АДРЕСА_3 встановлено металеву загорожу (а.с.12).

27 серпня 2015 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації Львівської міської ради винесено постанову №154, якою встановлено, що гр. ОСОБА_1 у липні 2015 року встановив металеву решітку на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 , чим порушив ст.150 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до вищевказаної постанови на відповідача накладено штраф (а.с.13).

01 вересня 2015 року комісією ЛКП «Центральне» складено акт обстеження технічного стану квартири за адресою: АДРЕСА_4 , яким встановлено суть перепланування - встановлено металеву решітку на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 (а.с.14).

21 вересня 2015 року в. о. голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради прийнято розпорядження №399 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 » (а.с.16). Вказаним розпорядженням затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району (витяг з протоколу №34 від 08 вересня 2015 року §5 (а.с. 15), а саме зобов`язано гр. ОСОБА_1 - власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач вимоги розпорядження у встановлені строки не виконав, про що 23 жовтня 2015 року комісією ЛКП «Центральне» складено відповідний акт (а.с.17).

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Галицької РА від 21 вересня 2015 року №399 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку

АДРЕСА_2 від 30 листопада 2015 року у справі №461/10738/15-а позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №399 від 21 вересня 2015 року (а.с.18-19).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року залишено без змін постанову Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року (а.с.20-23).

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі №461/10738/15-а касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задоволено, постанову Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року - скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Центральне», про скасування розпорядження відмовлено (а.с.24-28).

30 листопада 2015 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Львівське комунальне підприємство «Центральне» (далі - ЛКП «Центральне»), про зобов`язання вчинити дії.

Галицька РА Львівської міської ради просила суд зобов`язати ОСОБА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху у межах квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року у справі №461/11927/15-ц позов Галицької РА Львівської міської ради задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху у межах частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 29-31).

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 року в справі № №461/11927/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Галицької РА Львівської міської ради відмовлено (а.с.32-35).

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №461/11927/15-ц касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 року скасовано. Провадження у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Львівське комунальне підприємство «Центральне», про зобов`язання вчинити дії закрито, у зв`язку з тим, що справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів (а.с.36-39).

З огляду на викладене, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, не виконав попередження та розпорядження винесені позивачем та не провів демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 , відповідно до акту обстеження ЛКП «Старий Львів» від 26 травня 2020 року, а отже матеріалами справи підтверджено факт вчинення відповідачем зазначеного правопорушення, тому суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Як орган місцевого самоврядування Галицька районна адміністрація Львівської міської ради відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочна розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до її відання.

У статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, зокрема, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічні положення містяться у ст.14 Закону України «Про основи містобудування».

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п.п. 4.34, 4.66 Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 01 листопада 2016 року № 977 «Про затвердження Положень про районні адміністрації Львівської міської ради та їх структур», передбачено повноваження адміністрації у сфері житлово-комунального господарства, а саме здійснення контролю за утриманням будинків (квартир), які належать громадянам, а також прилеглих територій. Районній адміністрації надано повноваження на звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами з питань, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Таким чином, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради має право звертатися у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами щодо фактів самочинного будівництва і інших вимог, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; ст. 319 цього ж Кодексу - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 5 ст. 319 Цивільного кодексу України визначає, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

При цьому, в силу ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно ч. 2 ст. 139 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеної Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з пунктом 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 за № 927/11207 (далі - Правила), переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається (пункт 1.4.4 Правил).

Пунктом 1.4.6 Правил передбачено, що власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Пунктом 4 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року за №45, встановлено права та обов`язки власників та наймачів (орендарів) приміщень житлових будинків. Зокрема, такі мають право на переобладнання і перепланування житлових та підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 самовільно влаштував решітку на внутрішньому фасаді будинку без отримання відповідного дозволу у встановленому законом порядку. Вказані обставини повністю встановлені у постанові адміністративної комісії Галицької РА Львівської міської ради від 27 серпня 2015 року № 154, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил користування жилими приміщеннями, самовільне переобладнання жилого будинку. Постанова не оскаржена відповідачем.

Згідно переліку пам`яток архітектури та містобудування, історії розташованих на території м. Львова, будинок АДРЕСА_2 є пам`яткою архітектури місцевого значення.

Положенням про порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 01 лютого 2002 року № 28 «Про впорядкування розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах будинків на території м. Львова» та рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради, забороняється розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) на усіх фасадах будинків і споруд, які знаходяться на території, включеної до історичної спадщини ЮНЕСКО (пп.3.1.1.); на видимих зі сторони вулиці та площ фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд, які знаходяться на території історичного ареалу, а також на усіх фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд - пам`ятках архітектури (пп.3.1.2.)

Відповідно до ч. 3 ст. 47 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Процедуру вирішення питань, пов`язаних з самочинним будівництвом на території м. Львова, з метою визначення можливості збереження самочинно збудованих (реконструйованих) об`єктів містобудування та архітектури, регулює Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затверджене рішенням Міської ради від 09 вересня 2011 року №835 (Положення №835).

Малі архітектурні форми підпункт 1.5.8 пункту 1.5 Положення №835 визначає як невеликі споруди декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовуються для покращання естетичного вигляду громадських місць і міських об`єктів, організації простору та доповнюють композицію будинків, будівель, їх комплексів.

Ознаки і класифікація самочинного будівництва, розширення, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, переобладнання, порушення правил експлуатації житлового фонду, охорони і використання пам`яток культурної спадщини, влаштування малих архітектурних форм наведені у пункті 1.6 Положення №835, підпунктом 1.6.6 якого до таких ознак віднесено влаштування (встановлення, будівництво) малих архітектурних форм, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності без дозволу виконавчого органу міської ради і належно затвердженої проектної документації або з істотним відхиленням від проекту.

Пунктами 3, 4.8 Положення №835 встановлено, що підготовку проектів розпоряджень голів районних адміністрацій за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів містобудування здійснюють міжвідомчі комісії при районних адміністраціях. Висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями затверджує своїм розпорядженням голова районної адміністрації.

За змістом пункту 5.1 та його підпунктів 5.1.3, 5.1.3.3, пункту 5.3 Положення №835 міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть приймати у кожному конкретному випадку самочинного будівництва одне з таких рішень: про знесення у терміни, визначені розпорядчими документами, самочинного будівництва особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її кошти у разі порушення прав інших осіб. У разі ухилення або відмови особи від знесення самочинного будівництва у терміни, визначені розпорядчими документами, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за кошти особи, яка здійснила будівництво.

Таким чином, до повноважень районних у місті Львові державних адміністрацій належить, окрім іншого, затвердження висновків (з рекомендаціями) міжвідомчої комісії при відповідній районній адміністрації щодо виявлених фактів здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів містобудування, самочинного влаштування (встановлення, будівництва) малих архітектурних форм, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, дозволи на розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах, торцевих стінах, зовнішніх будівельних конструкціях будинків і споруд, що надає районна адміністрація на підставі звернення юридичних і фізичних осіб з вказанням місця розміщення елементу (пристрою) відсутні та не погоджені з Управлінням охорони історичного середовища.

Також, відповідачу неодноразово направлялись попередження щодо демонтажу встановлених ним металевих грат, однак останнім були проігноровані.

Крім того, 21 вересня 2015 року в. о. голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради прийнято розпорядження №399 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 ». Вказаним розпорядженням затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району (витяг з протоколу №34 від 08.09.2015 року §5), а саме зобов`язано гр. ОСОБА_1 - власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах частини квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі №461/10738/15-а касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задоволено, постанову Галицького районного суду м. Львова від 30.11.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2016 - скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Центральне», про скасування розпорядження відмовлено.

Таким чином, розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 21 вересня 2015 року №399 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 » зобов`язано гр. ОСОБА_1 - власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву решітку на рівні першого поверху в межах частини квартири АДРЕСА_1 у визначений строк, та зазначено, що невиконання розпорядження буде підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, не виконав попередження та розпорядження винесені позивачем та не провів демонтаж самовільно влаштованої металевої решітки на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2 , відповідно до акту обстеження ЛКП «Старий Львів» від 26 травня 2020 року та оскільки розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 21 вересня 2015 року №399 та постанова адміністративної комісії Галицької РА Львівської міської ради від 27 серпня 2015 року №154 не скасовані в судовому порядку, а тому позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Щодо покликання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE №116/1997/900/1112).

Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що буквальне застосування строків звернення до суду з позовами суб`єктів владних повноважень з метою застосування заходів впливу може дозволити останнім «легалізовувати» у судовому порядку триваючі, в тому числі грубі, порушення чинного законодавства.

Так, під триваючим правопорушення потрібно розуміти, проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.

У постанові від 25 березня 2008 року по справі № 21-2343во07 Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої строк притягнення до відповідальності публічно-правового характеру застосовується стосовно видів відповідальності, що мають майновий характер, зокрема, накладення фінансових санкцій, але не повинен застосовуватися стосовно заходів відповідальності, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки (зокрема, примусові заходи організаційно-правового характеру).

Тобто, це означає, що заходи майнового характеру можуть бути вжиті до правопорушника лише у межах строку застосування таких санкцій або строків звернення до суду, однак, пропуск відповідного строку не повинен стояти на заваді припинення (застосування організаційно-правових заходів) триваючої протиправної поведінки (бездіяльності) та слугувати для правопорушника засобом легалізації триваючого правопорушення (зокрема, у сфері дотримання законодавства з питань екології, будівництва, безпеки життєдіяльності та інших сфер, які зачіпають основні конституційні права громадян та стосуються публічних інтересів).

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, особливостями застосування строків звернення суб`єктів владних повноважень до адміністративного суду у справах, пов`язаних з триваючими правопорушеннями, є: 1) триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим, зазвичай, це не повинно вважатися пропуском встановленого законом строку звернення до адміністративного суду з позовом суб`єкта владних повноважень стосовно притягнення правопорушника до юридичної відповідальності і це, також, не може бути однозначною підставою для відмови у застосуванні державою примусових заходів, спрямованих на припинення такого правопорушення; 2) встановлення строків звернення до адміністративного суду та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації триваючого правопорушення та, відповідно, здійснення незаконної діяльності (бездіяльності); 3) строк притягнення до відповідальності публічно-правового характеру встановлюється передусім щодо форм відповідальності майнового (фінансового) характеру та, як правило, не повинен застосовуватися стосовно вжиття заходів юридичної відповідальності, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки вчинене відповідачем правопорушення не усунуто на час подання позовної заяви, то таке правопорушення необхідно вважати триваючим, а тому покликання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставним.

Частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Всупереч цим приписам відповідач не довів належними та обґрунтованими доказами протиправності дій та рішення позивача. Разом з тим позивач належними та допустимими доказами довів обґрунтованість та підставність свого позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 380/5097/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Н. В. Левицька
Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року