Справа № 804/75/17
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 лютого 2021 року

м.Київ

справа №804/75/17

адміністративне провадження №Зв/9901/72/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

cудді-доповідача - Уханенка С.А.,

суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р.

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №804/75/17

за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, за участю третьої особи Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними,

УСТАНОВИВ:

І. Обставини справи

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати різниці суми:

1) між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як судді у відставці, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати;

2) між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці);

3) вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати;

- зобов`язати відповідача здійснити виплату різниці суми між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як відставка, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату виплати за період з 01.05.2014 року по 26.09.2016 року.

- зобов`язати відповідача здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015 року - 11.04.2016 року в кількості 42 календарних дні, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016р. - 22.09.2016р. в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці);

- зобов`язати відповідача здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру місячної заробітної плати голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області на дату виплати.

2. На обґрунтування вимог позивач зазначив, що під час здійснення розрахунків ТУ ДСА у зв`язку звільненням його з посади судді у відставку, йому протиправно не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за посадою, яку позивач обіймав на час подачі заяви про вихід у відставку, різницю суми між виплаченою суддівською винагородою та грошових коштів, які підлягали виплаті як відставка та різницю між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці). Крім того, позивач вказує на те, що розрахунки з ним проведені по 23.09.2016 року, а не по день фактичного звільнення 26.09.2016 року, що на його думку також є протиправним.

3. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року, адміністративний позов задоволено частково:

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_1 різниці суми між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці).

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги судді, у зв`язку з виходом у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді, у зв`язку з виходом у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (голови Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області) виходячи з розміру місячної заробітної плати голови відповідного суду на дату виплати.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані: щорічну основну відпустку за період роботи 12.04.2015р. - 11.04.2016р. в кількості 42 календарних дні, додаткову відпустку за 2016 рік в кількості 15 календарних днів, щорічну основну відпустку за період 12.04.2016 - 22.09.2016 в кількості 18 календарних днів, а всього 75 календарних днів, та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (виходячи з виключення випадків перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

4. Суд першої інстанції, з позицією якої погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку, відповідно до статті 136 Закону України №2453 від 07.07.2010 року, який діяв на момент подання позивачем заяви про відставку 17.02.2014 року є протиправним та таким, що вчинено без дотримання Конституції України та законів України, а розрахунки з позивачем повинні були бути зроблені відповідачем по день звільнення, яким є останній день роботи.

Щодо не нараховування та не виплати позивачу доплати до посадового окладу, суд дійшов висновку, що відповідачем починаючи з 02.05.2014 року правомірно не нараховувались та не виплачувались позивачу доплати до посадового окладу, оскільки виплата таких доплат була заборонена частиною 10 статті 133 Закону №2453.

Так само, були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, як судді у відставці, оскільки рішення Верховної Ради України від 16.07.2015 року фактично було реалізовано лише 26.09.2016 року, у зв`язку з чим до 26.09.2016 року позивач не набув статусу судді у відставці та, відповідно, не мав права на отримання довічного грошового утримання, соціального забезпечення та пільг встановлених для суддів у відставці.

Починаючи з 12.04.2014р. позивач не перебував у відпустці, що зумовлює відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення.

Розмір виплати компенсації за невикористанні дні відпустки має виходити з розрахунку окладу судді з урахуванням відповідних доплат до окладу виходячи з виключення, передбаченого частиною 10 статті 133 Закону №2453. Отже, вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання здійснити виплати сум недоплаченої компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки з урахуванням відповідних доплат до посадового окладу судді, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

13. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності по невиплаті вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку, зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу судді у зв`язку з виходом у відставку, визнання протиправною бездіяльності по невиплаті різниці суми між виплаченою компенсацією за невикористані щорічну основну і додаткову відпустку та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та зобов`язання здійснити виплату різниці між виплаченою компенсацією за невикористані дні відпустки та грошових коштів, які підлягали виплаті відповідно до положень частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і ухвалено нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в цій частині - відмовлено.

14. Скасовуючи рішення суддів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив з того, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, і тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді і за якими у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Також з огляду на те, що з 01 травня 2014 року ОСОБА_1 не здійснював правосуддя у зв`язку з досягненням 65 років, враховуючи приписи ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода позивача складалася з посадового окладу без передбачених ч.2 ст.133 цього Закону доплат. А тому компенсація за невикористані дні відпустки повинна була розраховуватися з суддівської винагороди позивача, яка складалася з посадового окладу без урахування передбачених ч.2 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доплат.

ІІ. Провадження за виключними обставинами

15. 27 квітня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №804/75/17 з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

16. На обґрунтування заяви позивач посилається як на виключну обставину на Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) та від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15).

17. Як зазначає позивач, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнав положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, яким виключено статтю 136 Закону №2453-VI, таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним).

18. У Рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону №2453-V, у редакції Закону №192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

19. Також визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, згідно з якою "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону №1402-VIII.

20. 29 квітня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за такою заявою.

21. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2020 року заяву про перегляд судового рішення передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Уханенку С.А., суддям Кашпур О.В., Радишевській О.Р.

22. ДСА України, у наданих поясненнях по справі за заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 28.11.2018 зазначає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлене самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Тому з огляду на чинність законодавчих норм, застосованих до спірних відносин на момент їх виникнення та неможливість зворотного впливу прийнятого Конституційним Судом рішення на відносини, які виникли до його прийняття, просить відмовити у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, і постанову Верховного Суду від 28.11.2018 залишити без змін.

23. Також ДСА України у відзиві на заяву підкреслює, що з метою застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України рішення не повинно ще бути виконаним, водночас рішення, про перегляд якого просить позивач, взагалі не передбачає примусового виконання, оскільки ним відмовлено у задоволенні позовних вимог.

ІІІ. Джерела права та акти їхнього застосування

24. Згідно з частиною першою статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

25. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII "Про Конституційний Суд України" (далі - Закон №2136-VIII) до повноважень Суду належить, зокрема вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

26. Статтею 91 Закону №2136-VIII передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

27. Згідно з частиною першою статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

28. Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

29. Частиною шостою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

30. Відповідно до частин першої та другої статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині 1 цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

31. Відповідно до частини четвертої статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.ІV. Позиція Верховного Суду

32. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої позивачем заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, Суд виходить з такого.

33. Як убачається з встановлених обставин справи ОСОБА_1 з 12.04.1976 по 26.04.2016 обіймав посаду судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

34. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 виповнилось 65 років, у зв`язку з чим ним припинено здійснення повноважень щодо здійснення правосуддя.

35. 16 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято постанову №636-VIII, якою позивача звільнено з посади судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, у зв`язку з поданням заяви про відставку від 12.02.2014.

36. Належні позивачу виплати здійснювались на підставі діючих, на час виникнення відповідних обставин, законодавчих норм.

37. Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

38. Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

39. Також Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII.

40. Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

41. Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп в справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їхні окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

42. У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 грудня 2004 року №2222-IV"Про внесення змін до Конституції України" (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

43. Таким чином, зі змісту статті 152 Конституції України випливає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

44. У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вирішив, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

45. Отже, дія частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, втратила чинність з 04.12.2018.

46. У пункті 2 резолютивної частини Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) Конституційний Суд України вирішив, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

47. Отже, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII втратила чинність з 15.04.2020.

48. Таким чином, прийняття вказаних рішень, не змінює правового регулювання спірних правовідносин на момент їх виникнення та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору оскільки, на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення Верховним Судом вказані норми були чинними та підлягали застосуванню.

49.За таких обставин Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) та від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття таких рішень, а останні не містять положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності.

50. Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року викладений висновок, що встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням

51. Аналогічної позиції щодо оцінки, як виключної обставини, рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 25 липня 2019 року в справі №804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі №814/1274/17 і в ухвалах від 23 січня 2019 року в справі №820/2462/17, від 12 серпня 2020 року в справі №826/18177/15, від 23 вересня 2020 року в справах №820/1331/16, №808/1090/16, №820/1498/16.

52. Суд також указує, що зі змісту пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України випливає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.

53. Проте у випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним, у контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

54. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року в справі №808/2492/18 та постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 19 лютого 2021 року в справі №808/1628/18.

55. За таких обставин і законодавчого регулювання Суд не вбачає підстав для скасування постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №804/75/17.

56.Керуючись статтями 248, 361-369 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №804/75/17.

2. Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №804/75/17 залишити в силі.

3. Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді: С.А. Уханенко

О.В. Кашпур

О.Р. Радишевська