Справа № 640/7525/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року м. Київ № 640/7525/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі у тексті - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі у тексті - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнання протиправним рішення відповідача про відмову нарахування частини стажу позивача, що підлягає врахуванню згідно чинного законодавства;

- зобов`язання відповідача вчинити дії з нарахування і подальшої регулярної виплати позивачу належного йому розміру пенсії;

- відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, як таку, що подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі у тексті - КАС України) та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали, зокрема, уточнення позову, а саме його прохальної частини з урахуванням висновків, наведених в ухвалі суду, наданні завіреної копії паспорта позивача та завірених додатків до позовної заяви.

На виконання вимог зазначеної ухвали, 04 червня 2019 року позивачем надіслано клопотання про прийняття до розгляду уточненої позовної заяви разом з відповідними додатками.

З урахуванням уточнень позивач просив суд визнати протиправною відмову відповідача в зарахуванні йому у півторакратному обчисленні періоду роботи з 2004 по 2012 роки в зоні відчуження за Списком № 1 та зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо перерахунку і подальшої виплати йому належного розміру пенсії з жовтня 2017 року, застосувавши для розрахунку її розміру коефіцієнт стажу 0,85, а також стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 гривень моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву та всі докази на його підтвердження, які наявні у відповідача, або заяву про визнання позову.

Із відзиву представника ГУ ПФУ в м. Києві від 03 вересня 2019 року вбачається заперечення проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та наголошується, що зарахування у пільговому порядку до страхового стажу, який впливає на розмір пенсії, періодів роботи за Списком № 1 після 01 січня 2004 року чинним законодавством не передбачено.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав.

Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Як вбачається з матеріалів справи, з жовтня 2004 року ОСОБА_1 перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва та отримував пенсію за віком на пільгових умовах згідно із Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

При оформленні пенсії в 2004 році на підставі наданих ним довідок установою ПФУ йому було зараховано з кратністю 1,5 стаж роботи в шкідливих умовах за Списком № 1, що становить 7 років 5 місяців, у період з 30 листопада 1984 року по 30 квітня 1992 року в Інституті ядерних досліджень НАН України та стаж роботи за цим же списком в зоні відчуження, що становить 12 років 5 місяців, у період з 01 травня 1992 року по 01 жовтня 2004 року.

За даними трудової книжки позивача після 2004 року він продовжив працювати у структурних наукових підрозділах Інституту ядерних досліджень НАН України за контрактом до 22 березня 2012 року.

У зв`язку зі зміною пенсійного законодавства, позивач почав отримувати пенсію за віком, розмір якої обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зважаючи на те, що розмір пенсії, з урахуванням набутого у період з 2004 по 2012 роки стажу, не відповідав його очікуванням, та, на його думку, був заниженим через некоректне обчислення стажу фахівцями відповідача, він неодноразово протягом 2018 року звертався до ГУ ПФУ в м. Києві з вимогами про перерахунок пенсії до належного розміру.

На підставі відповідей ГУ ПФУ в м. Києві позивачем було проаналізовано та встановлено, що до загального стажу недодано стаж його роботи в шкідливих умовах за Списком № 1, що становить 7,5 року в період з 30 листопада 1984 року по 30 квітня 1992 року, який при нарахуванні пенсії в 2004 році не заперечувався відповідачем, та за цим же списком - майже 20 календарних років безперервного стажу в зоні відчуження ЧАЕС за період з 01 січня 2004 року по 22 березня 2012 року. Результат такого обрахунку, на думку позивача, призвів до зменшення коефіцієнту страхового стажу, який розраховується із врахуванням загальної суми місяців страхового стажу та, відповідно до зменшення розміру отримуваної ним пенсії.

У січні 2019 року позивач вчергове звернувся до відповідача із вимогою роз`яснити підстави некоректного обчислення його стажу та провести його перерахунок.

Відповідач відмовив у проведенні перерахунку страхового стажу, аргументуючи тим, що до трудового стажу у півторакратному обчисленні зараховувалися періоди роботи у зоні відчуження тільки до 31 грудня 2003 року, з 01 січня 2004 року діють інші законодавчі вимоги щодо обчислення страхового стажу.

Згідно з протоколом призначення пенсії від 23 лютого 2019 року повний страховий стаж позивача становить 71 рік 5 місяців 2 дні, страховий стаж до 01 січня 2004 року - 38 років 1 місяць 1 день, страховий стаж після 01 січня 2004 року - 8 років 4 місяці 1 день, додаткові роки за Списком 1 - 25 років.

Коефіцієнт страхового стажу з врахуванням кратності - 0,71417.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у перерахунку страхового стажу за період 2004-2012 років у півторакратному розмірі протиправними, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загально обов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі у тексті - Закон № 1058-IV), який згідно преамбули розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до статі 5 Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

У пункті 16 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, з 01 січня 2004 року Закон 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади, механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до статі 8 Закону 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом, а також особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Стаття 9 цього Закону регламентує призначення в солідарній системі таких видів пенсійних виплат: пенсія за віком, пенсія по інвалідності, пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Тим же Законом, починаючи з 01 січня 2004 року запроваджено поняття страхового стажу, яким є період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж є одним із головних чинників, які справляють визначальний вплив на формування розміру пенсії.

У той же час мінімальний страховий внесок - це сума коштів, що визначається розрахунково як добуток розміру мінімальної заробітної плати і розміру єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, встановлених законом, на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, з 01 січня 2004 року стаж напряму пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язове державне пенсійне страхування, а до 01 січня 2004 року - вимірювався часом роботи, тобто трудовий стаж.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків передбачених цим Законом.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що за періоди трудової діяльності після 01 січня 2004 року винятки в обчисленні страхового стажу не в одинарному розмірі можуть бути передбачені виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з абзацом десятим частини третьої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу нарахована доплата за понаднормовий стаж згідно абзацу другого частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за 46 років, що складає 753,48 грн., що повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Отже, вимоги Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачають можливість зарахування до страхового стажу додатково по одному року за кожний повний рік стажу роботи за Списком № 1. Водночас, норми цього закону не містять положень про те, що стаж роботи за списком № 1 зараховується до страхового стажу у полуторному розмірі. Крім того, норми зазначеного закону не містять посилань на можливість застосування при розрахунку страхового стажу за списком № 1 положень інших нормативно-правових актів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин, зокрема до періоду трудової діяльності позивача після 01 січня 2004 року підлягають застосуванню положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які не передбачають зарахування стажу роботи за списком № 1 до страхового стажу у полуторному розмірі. Період трудової діяльності (роботи) позивача з 01 січня 2004 року, що враховуються до страхового стажу, як вказано в частині четвертій статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», крім випадків, передбачених саме цим Законом, мають вираховуватися на загальних підставах - в одинарному розмірі.

Отже, відмовляючи у зарахуванні спірних періодів у півторакратному розмірі відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а тому, довів правомірність своїх дій.

Разом з тим, у зв`язку із правомірністю дій відповідача, підстави для відшкодування заявленої моральної шкоди, як похідної позовної вимоги за дії відповідача, відсутні.

У підсумку, з урахуванням вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про законність дій відповідача, у зв`язку із чим, позовні вимоги визнає безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда