Справа № 640/21240/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року м. Київ № 640/21240/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2
третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції
про визнання протиправними наказів та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м.Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції в якому просив:
- визнати рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019р. № 952, а також його подальших наслідків у вигляді зменшення розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за вересень 2019р. згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2019р. № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року» - неправомірними і незаконними;
- скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019р. № 952;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року», здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за вересень 2019р. та виплатити належне ОСОБА_1 , грошове забезпечення в повному обсязі;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 суму заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, яка дорівнює еквіваленту установленої суми грошової допомоги для оздоровлення за 2019р. у розмірі 19 174, 65 грн. з урахуванням коефіцієнту інфляції обчисленого на день винесення судового рішення, а також суму понесених ОСОБА_1 , судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані накази є незаконними, оскільки в діях відповідача відсутня вина, з огляду на що просить скасувати останні та задовольнити позовні вимоги.
Відповідачем відзив на адміністративний позов не подано, водночас надано витребовувані судом документи.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України з 01.08.1994р., що підтверджується посвідченням офіцера ЗС України серії НОМЕР_3 . (а.с. 10)
На виконання наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 66 від 28.02.2013р., з позивачем 25.02.2013р. був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 7 років. (а.с. 11-12)
З 17.10.2017р. на підставі наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.08.2017 № 101 та згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2017р. № 226 позивач зарахований до списків особового складу та приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого офіцера відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 . (а.с. 12 на звороті)
Відповідачем на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.07.2019р. № 683 «Про призначення службового розслідування» проведено службове розслідування щодо позивача за результатом якого складено акт службового розслідування від 27.08.2019р.
Водночас, наказом командира військової частини від 02.09.2019р. № 952 «Про результати проведення службового розслідування» за порушення вимог абз. 2 ст. 11, ст. 12, 216 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що призвело до порушення порядку повернення до військової частини з лікувального закладу, виїзду за межі гарнізону без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 старшому офіцеру відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу полковнику ОСОБА_1 оголошено сувору догану. (а.с. 39-40)
З огляду на накладення вищезазначеним наказом на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді «суворої догани», наказом командира військової частини від 03.10.2019р. № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019» вирішено виплатити премію позивачу в розмірі 28 % замість 80 % від встановленої суми премії. (а.с. 78-79)
Позивач вважаючи притягнення його до дисциплінарної відповідальності з подальшим зменшенням розміру його премії за вересень 2019р. незаконним, звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів до суду.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статут внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.2019р. № 548-XIV (далі Статут № 548-XIV).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Статуту № 548-XIV, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Згідно з ст. 5, 6 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Відповідно до ст. 11-14, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:
свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;
беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;
постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;
знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;
дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;
бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;
вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;
виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;
додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно з ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до ст. 216 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, військовослужбовці строкової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону. Виїзд офіцерів, прапорщиків (мічманів), військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.
Згідно з ст. 260-262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) до направлення пораненого військовослужбовця на лікування поза розташуванням військової частини, вона надсилається до військового комісаріату, до якого приписаний військовослужбовець, який отримав травму (каліцтво, поранення, контузію), протягом 30 днів з дня отримання травми (каліцтва, поранення, контузії) або протягом 30 днів з дня надходження відповідної вимоги військового комісаріату.
Про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.
Начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.
За умовами пп. 3 п. 2 Основних напрямів реалізації державної політики щодо соціальних гарантій військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 №226, військовослужбовцю гарантоване вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, крім періоду військових навчань, походів кораблів, бойових стрільб, бойового чергування, несення служби в добовому наряді.
Так, підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначаються Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України затвердженим наказом МОУ від 21.11.2017р. № 608 (далі Порядок № 608).
Відповідно до п. 2 розділу I Порядку № 608, службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно з п. 1 розділу II Порядку № 608, службове розслідування може призначатися у разі:
невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією;
скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи;
надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України Про запобігання корупції, а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до п. 3 розділу II Порядку № 608, службове розслідування проводиться для встановлення:
неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;
причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;
вини військовослужбовця;
порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;
причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;
у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Згідно з п. 1, 3 розділу III Порядку № 608, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Відповідно до п. 12-14 розділу III Порядку № 608, службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
До строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування.
Одночасне проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається.
У разі призначення службового розслідування старшим командиром (начальником) підлеглий за службовою підпорядкованістю командир (начальник) у разі незавершення раніше призначеного службового розслідування скасовує свій наказ про призначення службового розслідування.
Згідно з п. 1 розділу V Порядку № 608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до п. 1-3, 5 розділу VI Порядку № 608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення.
У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Про прийняте рішення повідомляється військовослужбовець, стосовно якого проводилося службове розслідування, а у випадку, передбаченому пунктом 7 розділу V цього Порядку, також начальник органу управління Військової служби правопорядку.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначається Дисциплінарним статутом Збройних сил України затвердженим Законом України від 24.03.1999р. № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут ЗСУ № 551-XIV).
Відповідно до ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно з ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів;
бути пильним, зберігати державну та військову таємницю;
додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Згідно з ст. 83, 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до ст. 85, 86, 88 Дисциплінарного статуту ЗСУ № 551-XIV, Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.07.2019р. № 683 «Про призначення службового розслідування» проведено службове розслідування з метою з`ясування обставин відсутності позивача на військовій службі за результатом якого складено акт службового розслідування від 27.08.2019р. (а.с. 41; 42-45)
Водночас, з акта службового розслідування вбачається та підтверджується матеріалами справи, що 19.06.2019р. позивачем на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 подано рапорт в якому повідомивши про тривалий розлад здоров`я та різким погіршенням самопочуття просив направити його на обстеження військово-лікарською комісією. (а.с. 47),
З огляду на вказаний рапорт, позивач на підставі направлення № 506 з резолюцією від 24.06.2019р. за № 243 направлений на військово-лікарську комісію з метою визначення придатності до військової служби до військової частини НОМЕР_4 . (а.с. 48)
Однак, 27.06.2019р. командиром військової частини НОМЕР_4 направлено повідомлення № 1611 командиру військової частини НОМЕР_1 в якому зазначено, що направлений для проведення ВЛК ОСОБА_1 від проведення ВЛК в умовах військової частини НОМЕР_4 відмовився. З огляду на що останній був виписаний з госпіталю без проведення медичного огляду від 27.06.2019р. (а.с. 49)
27.06.2019р. полковником ОСОБА_2 було визначено завдання майору ОСОБА_3 прибути на службовому транспорті до військової частини НОМЕР_4 разом з полковником ОСОБА_4 з метою супроводження після виписки зі стаціонарного лікування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .
Однак, позивач відмовився від повернення до військової частини НОМЕР_1 службовим транспортом та 27.06.2019р. до військової частини НОМЕР_1 не прибув.
З огляду на вказане, 27.06.2019р. підполковником ОСОБА_5 подано начальну управління персоналу - заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 рапорт в якому повідомлено про факт не прибуття ОСОБА_1 до розташування для виконання функціональних обов`язків за посадою після виписки зі шпиталю (військової частини НОМЕР_4 ). (а.с. 51)
01.07.2019р. (після святкових та вихідних днів) під час перевірки особового складу було встановлено відсутність на службі полковника ОСОБА_1
01.07.2019р. підполковником ОСОБА_5 подано начальнику управління персоналу - заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 рапорт в якому повідомлено про факт відсутності ОСОБА_1 на службі. (а.с. 50)
З огляду на вказане, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) видано наказ від 01.07.2019р. № 140 відповідно до п. 3 якого позивач вважається таким, що 27.06.2019р. був виписаний із військової частини НОМЕР_4 , однак до військової частини НОМЕР_1 не прибув. (а.с. 55)
01.07.2019р. о 17:25 на службовий телефон старшого оперативного чергового командного центру військової частини НОМЕР_1 зателефонував позивач та проінформував про те, що він з 01.07.2019р. знаходиться на стаціонарному лікуванні в Національному військово-медичному центрі «Головний військово-клінічний госпіталь».
Вказана інформація була доведена до відома начальника управління персоналу - заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 01.07.2019р. о 17:37.
Водночас, 04.07.2019р. на адресу відповідача надійшов рапорт від позивача з міста Києва в якому останній повідомив, що його госпіталізовано до Національного військово-медичного центру «Головний військово-клінічний госпіталь». Підтвердні документи буде надано в подальшому. (а.с. 54)
Також, 05.07.2019р. до відповідача від військової частини НОМЕР_5 надійшло повідомлення від 04.07.2019р. № 4025/ппс в якому зазначено, що з 14:00 01.07.2019р. ОСОБА_1 знаходиться на стаціонарному лікуванні у Головному військово-клінічному госпіталі м. Київ у відділенні загальної терапії. (а.с. 53)
22.08.2019р. позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 після виписки з Національного військово-медичного центру «Головний військово-клінічний госпіталь».
Так, 22.08.2019р. позивачем надано пояснення, що у період з 25.06.2019р. по 27.06.2019р. він знаходився на обстеженні та стаціонарному лікуванні у Дніпропетровському військовому госпіталі (військова частина НОМЕР_4 ). Однак, 27.06.2019р. після виписки з госпіталю самостійно убув в місто Київ, де з 28.06.2019р. по 30.06.2019р. перебував за місцем проживання. 01.07.2019р. позивач самостійно звернувся до начальника ЦВЛК МОУ (м. Київ) щодо проведення контрольного медичного огляду, з огляду на що позивач був госпіталізований до Головного військово-клінічного госпіталю м. Київ у відділення загальної терапії. (а.с. 64)
З вищевикладеного відповідач прийшов до висновку про те, що позивачем вчинено правопорушення, а саме 27.06.2019р. після виписки з військового госпіталю (в/ч НОМЕР_4 ) не прибув до військової частини НОМЕР_1 , чим порушено ст. 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV та з 28.06.2019р. по 30.06.2019р. позивач перебував за межами Дніпропетровського гарнізону, а саме у місті Києві без дозволу командира в/ч НОМЕР_1 , чим порушено ст. 216 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV.
На підставі вказаних висновків, наказом командира військової частини від 02.09.2019р. № 952 «Про результати проведення службового розслідування» за порушення вимог абз. 2 ст. 11, ст. 12, 216 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що призвело до порушення порядку повернення до військової частини з лікувального закладу, виїзду за межі гарнізону без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 старшому офіцеру відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу полковнику ОСОБА_1 оголошено сувору догану. (а.с. 39-40),
Суд погоджується з доводами відповідача у вказаній частині, оскільки доказами наявними в матеріалах справи підтверджується факт допущення позивачем правопорушень встановлених ст. 216, 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ № 548-XIV, а відтак підстав для визнання рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019р. № 952, а також його подальших наслідків у вигляді зменшення розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за вересень 2019р. згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2019р. № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року» та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019р. № 952 відсутні.
Щодо позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 внести зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019 року», здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за вересень 2019р. та виплатити належне ОСОБА_1 , грошове забезпечення в повному обсязі, суд зазначає таке.
Так, судом встановлено, що наказом командира військової частини від 03.10.2019р. № 1080 «Про преміювання військовослужбовців за вересень 2019» вирішено виплатити премію позивачу в 80 % від встановленої суми премії. Підставою для вказаного слугував наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2019р. № 952 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді «суворої догани». (а.с. 78-79)
Так, наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), яким визначено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Відповідно до п. 2 розд. І Порядку №260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
Згідно з п.п. 1, 3 та 5 розд. ХVI Порядку №260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.
Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.
Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
При порушенні військової дисципліни, незадовільному виконанні службових обов`язків виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в таких розмірах, зокрема: у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «сувора догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії.
Командир військової частини здійснює преміювання у зазначених розмірах за календарний місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром (за винятком випадків, коли таке стягнення знято встановленим порядком у цьому самому місяці).
Водночас, враховуючи той факт, що оскаржуваний наказ визнано законним та обґрунтованим, а вказана вимога є похідною у задоволенні якої позивачу відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.
Більше того, судом враховується, що в силу вимог законодавства чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин, преміювання військовослужбовця є правом командира військової частини, яке здійснюється на підставі відповідного наказу із урахуванням дисципліни, дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
Отже, факт наявності або відсутності дисциплінарного стягнення не може бути визнаний єдиним та самостійним критерієм для вирішення питання про преміювання військовослужбовця, а при визначенні її розміру враховується також дисципліна та показники виконання службових обов`язків.
Вищевикладене додатково підтверджує відсутність підстав для задоволення адміністративного позову у вказаній частині.
Щодо позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 суму заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, яка дорівнює еквіваленту установленої суми грошової допомоги для оздоровлення за 2019р. у розмірі 19 174, 65 грн. з урахуванням коефіцієнту інфляції обчисленого на день винесення судового рішення, а також суму понесених ОСОБА_1 , судових витрат, суд зазначає таке.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного вбачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Суд зазначає, що позивачем не надано, жодних належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, не наведено жодних розрахунків її розміру, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати.
З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що вимоги позивача у вказаній частині задоволенню також не підлягають.
Щодо судових витрат, такі відшкодуванню на користь позивача не підлягають, оскільки останньому відмовлено у задоволенні адміністративного позову.
Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Одночасно, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.
Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України, -
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська