Справа № 640/30217/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року м. Київ № 640/30217/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві

до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправною та скасування постанови

від 09.11.2020 ВП №63162247

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Київ з позовною заявою до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі-відповідач), в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09 листопада 2020 року ВП№63162247 про накладення на Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві штрафу у розмірі 5100,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог вказано, що накладення штрафу за невиконання рішення у строки, які зазначені в постанові про відкриття виконавчого провадження від 05.10.2020 ВП №63162247 є, на думку позивача, неправомірним та безпідставним, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження від 05.10.2020 ВП №63162247 не надходила до позивача.

Зазначено, що рішенням суду зобов`язано Головне управління Казначейства виконати виконавчий лист Київського окружного адміністративного суду від 28.08.2014 у справі №810/3396/13-а про стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» витрат на проведення судової експертизи у розмірі 46 809,00 грн. Зазначені кошти згідно платіжного доручення від 10.10.2013 №1544, були зараховані на рахунок Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України №0579 «Рахунок для зарахування до спеціального фонду державного бюджету власних надходжень бюджетних установ». За посиланням позивача, зазначений платіж був оплатою послуги у вигляді робіт, пов`язаних з проведенням судової експертизи, тому зазначені кошти не зараховувались в дохід державного бюджету. Вказано, що механізм стягнення з Державного бюджету України коштів, які до бюджету не надходили, відсутній.

Також вказано, що Головне управління Казначейства у відповідь на запит стягувача про виконання рішення суду неодноразово наголошувало про необхідність подати оригінал виконавчого листа. Позивач вважає, що виконання рішення суду залежить від надання товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» оригіналу виконавчого листа №810/3396/13-а у відповідності до вимог пункту 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників №845.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/22310/20, з урахуванням приписів статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України та призначено до судового розгляду по суті. Відповідачу запропоновано у встановлені судом строки надати відзив на позовну заяву та зобов`язано надати суду належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №63162247.

Відповідачем 04.02.2021, на виконання вимог ухвали суду, надано копії матеріалів ВП №63162247.

Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позовну заяву не надано, заяви про визнання позову також до суду не надходило, у зв`язку з чим, суд, згідно вимог частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу за наявними матеріалами.

У зв`язку з поданням представником позивача заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження, та неявки у судове засідання представника відповідача, судом на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову від 05.10.2020 ВП №63162247 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.01.2020 №826/7160/16, відповідно до якого Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (код ЄДР 37993783; адреса: 01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-а) зобов`язано виконати виконавчий лист Київського окружного адміністративного суду від 28.08.2014 у судовій справі №810/3396/13-а про стягнення з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» (код ЄДР 24593200; адреса: 08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, 125) витрат на проведення судової експертизи у розмірі 46 809,00 грн.

В подальшому, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову від 09.11.2020 ВП №63162247 про накладення штрафу на Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві за невиконання рішення без поважних причин в розмірі 5100 грн, надано 10 робочих днів для повторного виконання рішення боржником та попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання рішення без поважних причин.

Вважаючи, що постанова про накладення штрафу є протиправною та такою, що підлягає скасуванню Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», згідно частини першої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частинами першою та другою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Наведене в сукупності свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є: невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) та відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення).

Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ.

Як вже було зазначено вище, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову від 05.10.2020 ВП №63162247 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.01.2020 №826/7160/16, відповідно до якого Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (код ЄДР 37993783; адреса: 01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-а) зобов`язано виконати виконавчий лист Київського окружного адміністративного суду від 28.08.2014 у судовій справі №810/3396/13-а про стягнення з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» (код ЄДР 24593200; адреса: 08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, 125) витрат на проведення судової експертизи у розмірі 46 809,00 грн.

Також, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову від 09.11.2020 ВП №63162247 про накладення штрафу на Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві за невиконання рішення без поважних причин в розмірі 5100 грн, надано 10 робочих днів для повторного виконання рішення боржником та попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання рішення без поважних причин.

Судом не приймаються доводи позивача, що неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.10.2020 ВП №63162247 є однією із причин вчасного виконання рішення суду, оскільки позивачу було відомо про рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2018 у справі №826/7160/16. Також, як вбачається з вказаного рішення, позивач був відповідачем у зазначеній справі та подавав свої заперечення.

Суд зазначає, що обов`язковість судових рішень гарантується статтею 129-1 Конституції України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та практикою Європейського суду з прав людини.

Відтак, судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та є практикою, несумісною з положеннями Конвенції.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання визначені у Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI (далі - Закон №4901-VI).

Відповідно до статті 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону №4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Отже, Україна гарантує виконання будь-яких рішень суду майнового характеру, боржником за яким є державний орган шляхом проведення безумовного списання з рахунків такого органу коштів, в обсязі, достатньому для задоволення вимог стягувача, а у випадку відсутності у державного органа - боржника коштів на рахунках - шляхом списання коштів з Державного бюджету України, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Позивач зазначає, що виконання рішення суду залежить від надання товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» оригіналу виконавчого листа №810/3396/13-а у відповідності до вимог пункту 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників №845 (далі-Порядок №845)., однак суд не приймає такі доводи позивача, зважаючи на наступне.

Пунктом 6 Порядку №845 передбачено, що для виконання судового рішення про стягнення коштів із державного органу, установи, організації стягувач, крім заяви та оригіналу виконавчого документа, подає судові рішення про стягнення коштів, а також інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню судового рішення про стягнення коштів.

Водночас орган Казначейства відповідно до пункту 5 Порядку №845 під час виконання виконавчих документів наділений повноваженнями безоплатно отримувати необхідні для виконання виконавчих документів судові рішення, пояснення, довідки, іншу інформацію; вимагати від боржників ужиття заходів до виконання виконавчих документів.

Аналогічна позиція виловлена в постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі №346/6213/16-а (адміністративне провадження №К/9901/20551/18).

Наведені вище обставини в сукупності свідчать, що позивачем станом на 09.11.2020 не виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/7160/16.

Слід додати, що згідно рекомендаціям, зауваженням, та висловленим занепокоєнням Європейського суду з прав людини, які наголошувались у відповідних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у пункті 54 Рішення Європейського суду з прав людини, справа "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Заява N 40450/04), саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції про що навіть 6 березня 2008 року згідно з пунктом 2 статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Комітет міністрів розглянув заходи, запроваджені Урядом України для забезпечення виконання рішень Суду у справах, в яких порушується питання тривалого невиконання остаточних рішень національних судів. Комітет міністрів ухвалив тимчасову резолюцію (СМ/Ке80ІІ(2008)1), у відповідних положеннях якої зазначено:

"Комітет міністрів висловлює особливу занепокоєність у зв`язку з тим, що, незважаючи на цілий ряд законодавчих та інших важливих ініціатив, до яких неодноразово приверталася увага Комітету міністрів, поки що досить мало зроблено для того, щоб подолати існуючу структурну проблему невиконання рішень національних судів; рекомендує органам влади: 1. забезпечити ефективну реалізацію на практиці положень про відповідальність посадових осіб за невиконання рішень. 2. призначити відшкодування за шкоду, спричинену затримками у виконанні рішень національних судів, безпосередньо на підставі положень Конвенції та практики Європейського суду, як це передбачено Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", зазначив, що "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України", пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України", тощо).

За таких обставин, суд вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому правові підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 287, 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.