Справа № 520/9495/2020
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 р.Справа № 520/9495/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представник позивача Іванова Д.А.

представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 28.09.20 року по справі № 520/9495/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 260-20 від 01.07.2020;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, рішення Державної міграційної служби України є безпідставним, протиправним та таким, що порушує його права та свободи.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України № 260-20 від 01.07.2020.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що заявник народився, навчався та фактично постійно проживав в ОАЕ, де на даний час проживають його рідні. Під час співбесіди 19.02.2020 заявник повідомив про можливість оформлення нового національного паспорта громадянина Сирії замість поточного, строк дії якого закінчився, за допомогою його рідної тітки, яка проживає у м.Алеппо (Сирія). При цьому заявник пояснив, що для цього необхідно надати старий паспорт. Заявник також розповів, що за наявності нового національного паспорта, є можливість поновити дозвіл на проживання в ОАЕ.

Відповідач зазначає, що заявник перебував у країні громадянської належності короткий період часу - під час звчання у ВНЗ м. Алеппо (вересень 2011 року - червень 2012 року). Заявник безперешкодно залишив країну громадянської належності, маючи дозвіл державних органів країни на виїзд на проживання до ОАЕ.

Відповідач вважає, що побоювання заявника бути призваним до служби в урядовій армії країни є сумнівними. У заявника є серйозні проблеми зі здоров`ям (операції на правій нозі), що, відповідно до законодавства країни, може бути підставою для звільнення від проходження військової служби.

Крім того, відповідач звертає увагу, що заявник не ухилявся від проходження військової служби, маючи дозвіл воєнкомату для виїзду з території Сирії до ОАЕ. Заявник не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройних сил Сирії. Заявник зазначив, що не отримував жодних повідомлень від військомату щодо необхідності проходження військової служби, також відсутня інформація стосовно отримання таких повідомлень (повісток) його родичами.

Під час розгляду матеріалів особової справи заявник не надав жодної інформації про наявність в нього особливих поглядів або релігійних переконань, що може заважити проходженню військової служби, тобто заявник не довів, що несення військової служби потребує його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обгрунтуваним міркуванням совісті. За інформацією по країні походження, особа, яка не бажає проходити військову службу, відповідно до законодавства країни, може сплатити певну суму коштів, що звільняє її від останньої.

Таким чином, відповідач вважає, що заявник не довів заявлені побоювання бути призваним до проходження військової служби в урядовій армії Сирії. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, свідчить про те, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

На думку відповідача, матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Останній визначає себе мусульманином-сунітом, до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач наголошує, що заявник порушив порядок звернення за захистом в Україні, а саме частину першу статті 5 Закону, відповідно до якої, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем о особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що конфлікт в Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого статтею 3, 2 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує: ситуація загальнопоширеного насильства».

Позивач наголошує, що оцінюючи ситуацію в його країні походження, загальновідомі факти військової, соціально-економічної, гуманітарної ситуації в Сирії, враховуючи існуючі ризики переслідування позивача, ефективним засобом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме покладення зобов`язання на Державну міграційну службу України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

Позивач зазначає, що відповідач при новому розгляді заяви позивача усіх встановлених судом обставин та актуальну інформацію по країні походження, яка на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення свідчить лише про погіршення ситуації з безпеки у Сирії, може не врахувати висновків суду та повторно прийняти необґрунтоване рішення про відмову позивачу в наданні захисту в України.

Також, позивач наголошує, що оскаржує третю відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Попередні відмова була скасовані рішеннями Харківського окружного адміністративного суду по справах №520/4543/19 та і №2040/5156/18, а на ДМС України покладався обов`язок повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

Однак, на думку позивача, відповідач виявився неспроможним належним чином розглянути заяву позивача та прийняти законне, обґрунтоване рішення, отже ДМС України не може в належний спосіб розглянути та прийняти законне рішення за заявою позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом останніх 4-ох років.

На підставі наведеного позивач вважає, що необхідно зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Також, представником позивача надано до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній зауважує, що суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у тому, що його будуть переслідувати через те, що він не бажає служити в армії під час громадянської війни, дії якої засуджуються міжнародним співтовариством та вчиняти військові злочини (усі сторони конфлікту вбивають велику кількість цивільного населення, використовують заборонені методи ведення війни та масово порушують права людини, у тому випадку, якщо він відмовиться від служби в армії, позивача можуть піддати тортурам, принижуючому гідність Поводженню чи покаранню або вбити.

Об`єктивну сторону його побоювань підтверджує інформація про країну походження Представник позивача вважає, що інформація по країні походження підтверджує наявність у Сирії для позивача загрози його життю, безпеці чи свободі, систематичного порушення прав людини загальнопоширеного насильства в ситуації збройного конфлікту.

Представник позивача наголошує, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

На думку позивача, відповідачем були проігноровані зазначені рекомендації УВКБ ООН за 2020 рік (як і положення позиції УВКБ ООН 2017 року). Крім того, відповідачем, не проводилось належної перевірки фактів, повідомлених позивачем, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що я можу стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни.

Позивач вважає, що відповідачем ігнорується інформація про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманням нрав людини та можливість стати жертвою переслідувань через небажанням проходити військову службу у лавах урядової армії під час громадянської війни, хоча щодо вказаних обставин існує чимало такої інформації та використовує інформаційні джерела, які не є інформацією про країну походження.

Додатково, позивачем у відзиві вказано, що як на час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і на даний час у Сирії присутня ситуація загальнопощиреного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, однак вказані обставини також не були дослідженні третьою особою.

Представником Державної міграційної служби України також подано до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, яка фактично дублює апеляційну скаргу Державної міграційної служби України та в цілому узагальнює позицію сторони відповідача, що заявником не доведено заявлені побоювання бути призваним до проходження військової служби в урядовій армії Сирії.

Так, представник відповідача зазначає, що аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, свідчить про те, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Представник відповідача вважає, що немає підстав вважати, що в разі повернення до країни громадянської належності, а саме на території підконтрольні уряду країни, включаючи м.Алеппо, на яких відсутні військові дії та протистояння між терористичними угрупуваннями, опозиційними силами з одного боку та урядовими силами з іншого, стосовно заявника буде порушено статтю 15 Директиви № 2011/95/EU від 13.12.2011 Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається», а саме завдано серйозну шкоду, що включає в себе смертну кару, тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання, серйозну та індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Крім того, представник відповідача окремо наголошує, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними. Отже, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача ДМС визнати ОСОБА_2 і біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Враховуючи зазначене, на думку відповідача, вказана позовна вимога, задоволенню не підлягає, оскільки суд не може перебирати на себе функцій, які відносяться до виключної компетенції суб`єкта владних повноважень.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи, підтримав власну апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, а в задоволенні апеляційної скарги позивача - відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, 19.08.2018 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 червня 2018 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від Головного управління ДМС у Харківській області № 37 від 22.06.2018, про те, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 статті 1 вказаного Закону на підставі рішення ДМС України від 15.06.2018 № 190-18.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головного управління ДМС у Харківській області ОСОБА_1 звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2018 по справі № 2040/5156/18, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 №190-18. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

02 травня 2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 25.04.2019 №45, в якому вказано, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 150-19.

Не погоджуючись з даним рішення Державної міграційної служби України, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2019 по справі № 520/4543/19, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України № 150-19 від 18.04.2019. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

17.07.2020 ОСОБА_1 отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 79 від 09.07.2020, в якому вказано, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 260-20 від 01.07.2020.

Не погоджуючись із рішенням вказаним рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої дійшов висновку, що відповідач діяв всупереч вимог діючого законодавства, оскільки на стадії вирішення питання про оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично розглянув заяву за правилами, що встановлені для наступної стадії - прийняття рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Одночасно з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно правомірності рішення Державної міграційної служби України № 260-20 від 01.07.2020, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону № 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ( далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Слід зазначити, що відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вказував, що він народиввся в Об`єднаних Арабських Еміратах, м. Абу-Дабі, за національністю - сирієць, сповідує іслам. Прибув до України 07.01.2014. З 2014 року до літа 2016 року ОСОБА_1 навчався в Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що його країна знаходиться у стані війни та майже зруйнована. Його сім`я вже давно покинула Сирію через війну та перебуває в Об`єднаних ОСОБА_3 зазначив, що так як у його країні громадянська війна, він не може повернутись туди, оскільки по закону повинен буде служити в армії та вбивати своїх співгромадян, що в свою чергу, суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. Також, позивач вказав, що у разі відмови стріляти - його можуть вбити як дезертира.

Так, у пункті 170 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подачі клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркувань совісті.

У пункті 171 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь, засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призиву, може з урахуванням усіх інших вимог визначення може бути розцінено як переслідування.

Відповідно до пункту 1.2. "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 (далі-Правила) інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

У Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (редакція V від 03 листопада 2017 року) зазначено: "З огляду на серйозних і масштабних порушень МГП, порушень законодавства про права людини і зловживань в цій галузі, а також триваючого збройного конфлікту в багатьох частинах країни УВКБ ООН, як і раніше характеризує втеча цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту як біженці і відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951".

У доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (УВКПЛ ООН), Незалежної міжнародної комісії з розслідування і правозахисних організацій урядові сили звинувачуються в скоєнні військових злочинів, злочинів проти людства, а також серйозних порушень законодавства про права людини. Невибіркові прямі напади на цивільних осіб і на об`єкти цивільної інфраструктури, на медичні установи і медичних робітників, а також на співробітників гуманітарних організацій і гуманітарні об`єкти, за повідомленнями, стали характерною особливістю системних порушень, скоєних сирійськими урядовими силами.

Згідно з повідомленнями, урядові сили невибіркову застосовували зброю, в тому числі артилерію, авіацію, бочкові бомби, запальна зброя, касетні бомби і хімічну зброю. Крім того, урядові сили, за повідомленнями, тримають в облозі ряд районів, контрольованих опозицією, використовуючи голод серед цивільного населення як метод ведення війни, і регулярно піддають ці обложені райони тривалим обстрілу і бомбардуваннями.

За інформацією ООН і правозахисних організацій-спостерігачів, сирійський уряд систематично і повсюдно застосовує довільні арешти і насильницькі зникнення, утримання під вартою в умовах, що загрожують жізні76, тортури та інші форми жорстокого поводження, сумарні і позасудові страти, в першу чергу відносно супротивників уряду і осіб, вважаються такими.

Незалежні оглядачі відзначають, що ухилення від призову на військову службу може розцінюватися урядом як політичний, антиурядовий акт, що може привести до додаткового покарання особи, який спробував ухилитися від призову, крім відповідних санкцій за вчинення кримінального злочину у вигляді ухилення від призову, включаючи більш суворе поводження при арешті, допиті і утримання під вартою, а також, в разі направлення у війська, під час військової служби.

Під час утримання під вартою ухиляються від призову і наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер.

УВКБ ООН вважає, що особи, які ухиляються від призову на обов`язкову військову службу або в якості резервістів або дезертирували зі збройних сил, в залежності від індивідуальних обставин конкретної справи, ймовірно, мають потребу в міжнародному захисті як біженці на підставі фактичних або приписуваних їм політичних переконань і ( або) на інших відповідних підставах.

З урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої приналежностіі, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

Мораторій на примусове повернення. Оскільки повідомляється про те, що всі регіони Сирії прямо або побічно порушені одним або декількома конфліктами, УВКБ ООН закликає держави не повертати примусово громадян Сирії та інших осіб, країною колишнього звичайного проживання яких є Сирія, в тому числі палестинців, які раніше проживали в Сирії.

У Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01.02.2018, вказується, що:

65. Цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд.

72. З самого початку сирійського конфлікту однієї з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) від 16.11.2017 вказано, що в результаті бойових дій, що ведуться в цих районах і на всій території Сирії, як і раніше завдається шкода цивільним особам та об`єктам цивільної інфраструктури, таким як школи і лікарні. Протягом усього звітного періоду бойові дії тривали в мухафазах Дамаск, Риф-Дамаск, Хама, Дераа, Ель-Кунейтра, Алеппо, Ідліб, Хомс, Латакія, Ракка і Дейр-ез-Зор.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) від 22.05.2017 вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадав припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр-ез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф-Дімашк, Дар`я і Ель-Кунейтра.

У доповіді Генерального секретаря від 19.02.2019 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191(2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017) та 2401 (2018) вказано, що наземне бомбардування на північному заході країни посилилася, і майже щодня надходили повідомлення про артилерійські обстріли уздовж ліній фронту на півночі мухафази Хама, в південно-східних районах мухафази Ідліб і на заході Алеппо. Також відзначено збільшення використання саморобних вибухових пристроїв в різних районах на північному заході і північному сході країни. Число жертв серед цивільного населення і масштаби руйнування об`єктів цивільної інфраструктури залишалися переконливим свідченням того, що основоположні принципи розмежування, пропорційності і обережності, зокрема заборони на вчинення невибіркових нападів, очевидно, не дотримувалися. Після майже восьми років з часу виникнення гуманітарної кризи в Сирійській Арабській Республіці приблизно 11,7 мільйона сирійців в межах країни як і раніше потребують гуманітарної допомоги, і близько 5,7 мільйона сирійських біженців зареєстровані в сусідніх країнах. Міжнародне співтовариство повинно невпинно підтримувати зусилля по задоволенню базових потреб цих людей і забезпечення їх захисту та, в кінцевому підсумку, по знаходженню мирних рішень для цього конфлікту. Третя Брюссельська конференція в підтримку майбутнього Сирії і регіону, яка відбудеться 12-14 березня, дасть можливість підвести підсумки того, в яких областях досягнуто прогресу, і об`єднати свої зусилля для досягнення ключових пріоритетів на 2019 рік. У центрі цих зусиль повинні стояти сирійський народ, громади і громадянське суспільство.

У доповіді Генерального секретаря від 16.04.2019 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191(2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017) та 2401 (2018) зазначено, що бойові дії та інші форми насильства продовжували серйозно позначатися на цивільне населення в різних частинах Сирійської Арабської Республіки. Мирні жителі продовжують гинути і отримувати поранення в результаті ескалації обстрілів наземними засобами і повітряних ударів в районах в межах "демілітаризованої зони", в тому числі в Ідлібі і в частинах мухафаз Хама і Алеппо. Мене, як і раніше турбує те, яким зверненням піддаються і в яких умовах перебувають особи по всій країні, затримані урядом Сирійської Арабської Республіки, а також терористичними групами, внесеними Організацією Об`єднаних Націй в санкційні переліки, і недержавними групами озброєної опозиції.

Тлумачення поняття "загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання" дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.

У доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській республіці від 31.01.2019 вказано, що продовжують надходити повідомлення про напади на цивільних осіб та цивільні об`єкти в провінціях Ідліб, Алеппо, Дейр-ез-Зор і Ес-Сувейда, в результаті яких гинуть і отримують поранення десятки сирійських жінок, чоловіків і дітей. Повітряні нальоти і наземні операції завдають істотної шкоди ключових об`єктах цивільної інфраструктури, включаючи лікарні і школи. Проурядовими силами, озброєними групами і терористами ІГІЛ було здійснено низку резонансних нападів.

У Доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирінськін Арабській Республіці від 28.01.2020 вказано наступне: "Гражданское население в районах, возвращенных под контроль правительства, страдало от общего отсутствия верховенства права. Произвольные аресты, насильственные исчезновения и задержания продолжали оставаться обычным явлением в таких районах, как Даръа, Дума и восточная часть Гуты. В течение рассматриваемого периода также было задержано большое число взрослых мужчин, предположительно для призыва в армию.

Рада Безпеки, Доповідь Генерального секретаря від 23.04.2020 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017), 2401 (2018) та 2449 (2018) та 2504 (2020) Ради Безпеки ООН: "В течение всего февраля повсюду на северо-западе Сирийской Арабской Республики продолжались воздушные бомбардировки со стороны правительственных и проправительственных сил, причем их интенсивность была одной из самых высоких с момента начала конфликта, а в конце февраля еще больше усилилась. Правительственные и проправительственные силы продолжали наступление с нескольких направлений. Ежедневные столкновения с негосударственными вооруженными группами включали обмен артиллерийскими ударами и боестолкновения, характеризовавшиеся большими потерями. 1 марта Турция объявит о начале 27 февраля операции "Весенний щит". В последствии интенсивность военных действий в районах, через которые проходит линия фронта, усилилась; ряд городов и деревень, включая Саракиб, много раз переходили из рук в руки. На юге Сирийской Арабской Республики напряженность в отношениях между правительственными войсками и членами примирившихся вооруженных групп продолжала отрицательно сказываться на гражданском населении. Кроме того, местные ячейки бойцов бывшей оппозиции совершали нападения на правительственные силы с применением стрелкового оружия и взрывных устройств. Поступали сообщения об артобстрелах правительственными силами городов и о проведении ими операций по поиску и аресту лиц, ранее связанных с негосударственными вооруженными группами, и лиц, совершивших акты насилия. Расширение присутствия правительственных сил также характеризовалось увеличением числа устанавливаемых контрольно-пропускных пунктов. УВКПЧ продолжало получать сообщения о том, что в районах, контролируемых правительством, гражданские лица содержатся под стражей без объяснения причин им и их семьям, что вызывает опасения относительно творящегося произвола при аресте и задержании. Родственникам лиц, задержанных правительственными силами или негосударственными вооруженными группами, не сообщали о судьбе и местонахождении членов их семей или же им отказывали в такой информации, что вызывает опасения относительно того, что в некоторых случаях речь идет о насильственных исчезновениях".

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" від 28 червня 2011 року (заяви №8319/07 та №11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241), критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі "Л. М. та інші проти Росії" від 15.10.2015 (доступ за посиланням (http://www.refworld.org.ru/type,CASELAW,,,56682a434,0.html) та "С.К. проти Росії" №52722/15 від 14.02.2017 (доступ за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/58c910b84.html) зазначено, що повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції.

Конфлікт в Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого статтею 3, 2 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи наведені нормативні акти, колегія суддів зазначає, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства.

Крім того, колегія суддів зауважує, що аналіз заяв передбачений зазначеними вище нормами мав проводитись відповідачем при вирішенні питання про визнання особи біженцем, тобто, на наступній стадії розгляду, після оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату.

Отже, інформація, зібрана органом міграційної служби на підставі співбесід позивачем, на підставі якої він робив свої висновки про очевидну необґрунтованість заяви, могла збиратись та аналізуватись відповідачем лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач діяв всупереч вимог діючого законодавства, оскільки на стадії вирішення питання про оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично розглянув заяву за правилами, що встановлені для наступної стадії - прийняття рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду акпршої інстанції, що відповідачем не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, а також ситуації в країні походження станом на час розгляду заяви, отже рішення Державної міграційної служби України № 260-20 від 01.07.2020 є безпідставним та протиправним.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги позивача, стосовно зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Отже, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 № 7, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Колегія суддів наголошує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, віднесено виключно до компетенції Державної міграційної служби України та не входить до компетенції суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, то необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі № 520/9495/2020 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача або відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі № 520/9495/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 25.02.2021 року