Справа № 640/4118/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4118/20 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Ключковича В.Ю., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста від 03 грудня 2020 року про залишення позову без розгляду

у справі № 640/4118/20 (розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича

про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста з адміністративним позовом до Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича (надалі - відповідач), якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду скарги на висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії "Б" Секретаріату Кабінету Міністрів України, затвердженого Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200;

- визначити протиправним та скасувати наказ Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 щодо затвердження висновку результатів оцінювання службової діяльності ОСОБА_1 , посада - генеральний директор Директорату територіального та місцевого розвитку.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що наказ Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 було отримано позивачем лише 17.12.2019 року, що підтверджується особистим підписом. Крім того, позивач зазначає, що скаргу на висновок було подано позивачем (через канцелярію Кабінету Міністрів України) 14 січня 2021 року, то з урахуванням вимог частини третьої статті 11 Закону України "Про державну службу", кінцева дата строку для прийняття відповідачем рішення за результатами розгляду скарги припала на початок лютого 2020 року. Зазначено, що ні на той час, ні дату звернення із даним позовом до суду, позивачу не надходило від відповідача жодних відповідей (рішень). Таким чином, з урахуванням вимог Кодексу адміністративного судочинства України по процесуальних строках, позивач вважає, що дана позовна заява подається в межах встановленого Кодексу адміністративного судочинства України строку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста від 03 грудня 2020року клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду -задоволено.

Позовну заяву в адміністративній справі №640/4118/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення - залишено без розгляду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста від 03 грудня 2020 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права. Так, апелянт зазначає, що судом першої інстанцій залишено поза увагою ту обставину, що позивачем подано адміністративний позов у межах строку звернення до суду, а судом першої інстанції не взято до уваги докази того, що оскаржуваний наказ позивачем отримано лише 17.12.2019 року та оскаржив в досудовому порядку, шляхом подання скарги до канцелярії Кабінету Міністрів України.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просили суд, скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Приписами частини 1, 4 статті 44 Закону України "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII, в редакції станом на листопад 2019 року) закріплено, що результати службової діяльності державних службовців щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, планування їхньої кар`єри.

Державного службовця ознайомлюють з результатами оцінювання його службової діяльності під підпис протягом трьох календарних днів після проведення оцінювання.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 91 Закону №889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, що 26 листопада 2019 року заступником Державного секретаря Кабінету Міністрів Улютіним Д. В. Проводилось оцінювання результатів службової діяльності генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України ОСОБА_1. За результатами оцінювання ОСОБА_1 отримав негативну оцінку.

З результатами оцінювання позивач ознайомлений 26 листопада 2019 року, про що свідчить його підпис в результатах виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "Б" або "В" за 2019 рік.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності державного службовця категорії "Б" Секретаріату Кабінету Міністрів України, а саме ОСОБА_1 затверджено наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів від 26 листопада 2019 року №200.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що оскаржуваний наказ позивачем отримано 26 листопада 2019 року.

Відповідно до акту від 29.11.2019 року, працівниками Департаменту кадрового забезпечення Секретаріату Кабінету Міністрів України складено акт про те, що 29 листопада 2019 року ОСОБА_2 в 12 год. 45 хв. в присутності ОСОБА_3 зателефонувала (номер моб. НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 , генеральному директору Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України стосовно необхідності зайти в кім. 559 та ознайомитись під особистий підпис з наказам від 26 листопада 2019 року №200 "Про затвердження висновку щодо оцінюванні результатів службової діяльності державного службовця категорії "Б" Секретаріату Кабінету Міністрів України" та від 29 листопада 2019 року №718-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", на що він пообіцяв зайти після обідньої перерви.

Також в акті зазначено, що працівниками Департаменту кадрового забезпечення Секретаріату Кабінету Міністрів України повторно зателефоновано з 15-55 до 16-00 за телефонами: міський НОМЕР_2 внутрішній НОМЕР_4 та моб. НОМЕР_1 та НОМЕР_3 внутрішній НОМЕР_4 проте слухавку ОСОБА_1 не брав. Станом на 16:45 год. 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 в кім. 559 Департаменту кадрового забезпечення не з`явився.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься копія конверту про повернення поштової кореспонденції, з відміткою «закінченням встановленого строку зберігання» від 30 грудня 2019 року, а отже твердження суду першої інстанції та відповідача належним чином повідомлення позивача про оскаржуваний наказ є безпідставним та необґрунтованим (стор. 130 (зворотній бік) том І).

Разом, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що з оскаржуваним наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України позивача під особистий підпис ознайомлено 17 грудня 2019 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи розписка позивача написана власноруч (стор. 127 том І).

В судовому засіданні представник відповідача не заперечував той факт, що позивач з 26 листопада 2019 року по 02 грудня 2019 року перебував на робочому місці та йому особисто під підпис не було вручено оскаржуваний наказ.

Колегія суддів не бере до уваги наданий відповідачем акти від 29.11.2019 року про повідомлення позивача про оскаржуваний наказ, оскільки відповідач не був позбавлений права створити комісію та під розпис вручити особисто позивачу оскаржуваний наказ на робочому місці.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що до позивача Наказ Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 року №200 було доведено, лише 17 грудня 2019 року, а не в листопаді 2019 року, як зазначає суд першої інстанції.

Таким чином, з 17 грудня 2019 року позивач дізнався про порушення своїх прав та відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України звернувся до суду в межах строку звернення до суду з позовом.

Згідно частини 1, 3 статті 11 Закону №889-VIII (в редакції станом на грудень 2019 року), у разі порушення наданих цим Законом прав або виникнення перешкод у реалізації таких прав державний службовець у місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про це, може подати керівнику державної служби скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації. У скарзі державний службовець може вимагати від керівника державної служби утворення комісії для перевірки викладених у скарзі фактів.

Керівник державної служби зобов`язаний не пізніше 20 календарних днів з дня отримання скарги надати державному службовцю обґрунтовану письмову відповідь (рішення).

Згідно матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивачем 14.01.2020 року подано до Державного секретаріату Кабінету Міністрів України скаргу, що підтверджується відбитком штемпеля останнього (стор. 10 том І).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що державний службовець має право звернутися до керівництва державної установи зі скаргою, в разі не погодження з рішенням, а Керівник повинен розглянути скаргу та прийняти одне відповідне рішення.

Представник відповідача зазначає, що за результатом розгляду скарги позивача відповідачем надано відповідь тільки 27 січня 2020 року та надано суду першої інстанції лист (стор. 139, 140 том І).

Колегія суддів не бере до уваги вищезазначені твердження відповідача, що за результатом розгляду скарги позивача надано відповідь, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення даного листа на адресу позивача або отримання останнім під підпис даного листа.

З аналізу матеріалів справи колегія суддів доходить висновку, що станом на лютий 2020 року (на час подання позовної заяви до суду першої інстанції) керівник Державного секретаря Кабінету Міністрів України не прийнято рішення за результатом розгляду скарги позивача.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення без розгляду позовну заяву позивача, оскільки, як встановлено колегією суддів, що позивачем з метою досудового врегулювання подано скаргу до керівник Державного секретаря Кабінету Міністрів України, а отже в даному випадку позивачем дотримано строк звернення до суду з даним позовом 20 лютого 2020 року.

Відповідно до частини 2 статті 6, частин 1, 2 статті 7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Аналогічна норма закріплена також у статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Європейським судом з прав людини також вказується про те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Зокрема, у рішенні по справі «Miragall Eckolano v.» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Perez de Rada Cavanilles v.» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 36 рішення «Беллет проти Франції» (Bellet v. France № 23805/94) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В рішеннях у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до створення перешкоди у реалізації позивачем права на доступ до правосуддя, а тому наявні підстави для його скасування.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 238, 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста від 03 грудня 2020 року - скасувати, а справу направити до Окружного адміністративного суду міста для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: В. Ю. Ключкович

Є. І. Мєзєнцев