Справа № 240/757/21
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 лютого 2021 року м. Житомир справа № 240/757/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

секретаря судового засідання Коврижних,

представника позивача: Залюбовської І. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України, правонаступником якого є Державна митна служба України, від 11 березня 2014 №553-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Київської митниці Міндоходів за угодою сторін;

- зобов`язати Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Київської митниці Державної митної служби України;

- звернути рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Київської митниці Державної митної служби України до негайного виконання.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 10.02.2021 року.

10.02.2021 року у зв`язку з поданим клопотання відповідача, розгляд справи відкладено на 17.02.2021 рок.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 р. судом поставлено на розгляд клопотання представника Державної митної служби України про залишення позову без розгляду.

Клопотання обґрунтовано тим, що позивачем пропущено строк на звернення до суду. Зауважив, що позивачу було відомо про існування наказу про звільнення ще у 2014 році, а твердження позивача, що він протягом 6 років знаходився за межами України та не був обізнаний про факт свого звільнення з посади є необгрунтованими та безпідставним.

Розглянувши питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, а також клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.3 ст.123 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 (ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначено у ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Приписами ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У п.1 Рішення Конституційного Суду України (справа №9-зп від 25.12.1997) зазначено: «Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод».

Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск строку, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Основною позовною вимогою позивача є скасування наказу №553-о від 11.03.2014 року Міністерства доходів і зборів України про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному - строк звернення до суду.

У питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Зокрема, у п. 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії» Європейський Суд з прав людини визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Так, у низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у світлі дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», п. п. 51, 52, «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти Росії», п. 34).

Зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Як встановлено судом, позивач оскаржує наказ №553-о від 11.03.2014 року Міністерства доходів і зборів України про звільнення із займаної посади, який безумовно тягне для нього юридичні наслідки.

Оцінюючи поведінку заявника і поведінку державних органів (відповідача), суд вважає, що при правовідносинах щодо звільнення з публічної служби поведінка державних органів повинна бути бездоганною, тобто, такі органи зобов`язані не тільки вчиняти юридично значущі дії, а й підтверджувати свої дії документально, оскільки це передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що твердження відповідача про обізнаність ОСОБА_1 про його звільнення, не грунтується на належних та допустимих доказах.

Твердження представника відповідача про процедуру реорганізації Київської митниці Міндоходів (реорганізована в Київську митницю ДФС, яка реорганізована в Київську митницю Держмитслужби) та, відповідно, передачу документації (у тому числі особової справи), судом не приймається як обґрунтоване, оскільки відповідачем не надано навіть передавального акту, який би це міг підтвердити.

Отже, на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 із його звільненням відповідачем не надано жодних доказів.

Так, якщо працівник відмовляється отримати або підтвердити своїм підписом факт отримання наказу про звільнення необхідно зачитати йому такий наказ вголос у присутності свідків, а факт того, що це було зроблено, зафіксувати у відповідному акті, де мають бути зазначені місце, час, особа, що прочитала наказ, а також прізвища, імена та по батькові осіб, у присутності яких це було зроблено, та їх підписи.

При відмові працівника отримати трудову книжку або підтвердити своїм підписом факт її отримання, необхідно скласти про це акт. Таких актів до суду не надано.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що копію наказу про звільнення отримано адвокатом лише 24.11.2020 року, копію трудової книжки позивач не отримав.

Отже, посилання представника відповідача на обізнаність про звільнення з посади, суд вважає необгрунтованим.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

З цього приводу, суд вважає за необхідне звернути увагу на позицію ВС викладену у Постанові по справі №273/212/16-ц від 23.01.2018 р., зокрема, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

При цьому законність звільнення обумовлюється лише правозгідністю рішення органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

При цьому обов`язок вручення трудової книжки та ознайомленні із наказом покладено на орган, який його приймав.

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, з огляду на не надання належних та допустимих доказів відповідачем по справі щодо виконання обов`язку встановленого КЗпП, який безпосередньо пов`язаний з відліком та перебігом строку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що клопотання про залишення позову без розгляду є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 44, 60, 122, 123, 240, 243, 248, 256, 294 КАС України, суд,

ухвалив:

Клопотання ОСОБА_1 , - задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

У задоволенні клопотання представника Державної митної служби України про залишення адміністративного позову без розгляду, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала окремо від рішення по справі оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 26 лютого 2021 року.

Суддя Р.М.Шимонович