Справа № 640/10885/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів Мєзєнцева Є. І., Парінова А. Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020року (в частині)

у справі №640/10885/19 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просив суд:

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непоновлення пенсії ОСОБА_1 протиправною;

- визнати та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в листах Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.01.2019 року та 27.03.2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2015 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про порушення його права на соціальний захист та пенсійне забезпечення безпідставною відмовою в поновленні виплати пенсії, оскільки право громадян, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат встановлено рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону №1058-IV щодо заборони виплати пенсії при виїзді на місце постійного проживання за кордон. Крім того, позивач зазначив, що органи Пенсійного фонду України ввели його в оман відсутністю інформування позивача про його права на поновлення пенсії. Як результат, позивач був впевнений, що він не має права на поновлення пенсії до моменту визначення механізму виплати пенсії в законодавстві України або до укладення міждержавної угоди, тому не звертався до органів Пенсійного фонду з заявою про поновлення пенсії у встановлений строк.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2015 року, викладене в листах Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.01.2019 року та 27.03.2019 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2015 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020року в частині відмови та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2015 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми пенсії позивачу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що законодавством не передбачено обмежень виплати пенсії залежно від місця проживання громадянина України, по-третє, обраний судом спосіб захисту не відповідає позиції Верховного Суду у зразковій справі №805/402/18. Як вбачається із змісту апеляційної скарги, позивач фактично оскаржує неприйняття судом рішення про виплату компенсації за втрату частини доходів, нараховану по місяць в якому буде провадитися виплата заборгованості з несплаченої пенсії.

Відповідач відзиву на апеляційну скарну не подано.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , громадянин України, 08.09.2014 року виїхав на постійне місце проживання за межі України до Ізраїлю.

Перед виїздом за кордон позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачу була призначена пенсія по інвалідності II групи в розмірі фактичних збитків внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка виплачувалась йому до 01.02.2015 року.

Як зазначає позивач, починаючи з 01.02.2015 року і станом на момент подання позову позивач призначеної пенсії не отримує.

У зв`язку з цим, 28.12.2018 року представник позивача, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, надіслав відповідачу нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про поновлення пенсії та нотаріально посвідчені копії документів.

Листом від 16.01.2019 року №9335/03 позивача повідомлено про відмову у поновленні пенсії у зв`язку з відсутністю законних підстав для поновлення пенсії по інвалідності II групи в розмірі фактичних збитків внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до діючого законодавства ОСОБА_1 як громадянину України, який виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, в Головному управлінні Пенсійного фонду України. Також у листі звернуто увагу, що відповідно до ст.. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне страхування" під час перебування особи за кордоном (у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон) пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана ВРУ. Крім того, згідно зі ст. 49 вказаного Закону, на весь час проживання пенсіонера за кордоном припиняється також виплата призначеної пенсії в Україні, якщо інше не передбачено відповідним міжнародним договором.

Листом від 27.03.2019 року №63864/03 позивача повідомлено про відсутність законних підстав для поновлення пенсії позивачу, окрім іншого, у зв`язку з відсутністю у представника повноважень на звернення з відповідною заявою, а саме ненадання відповідних документів, що підтверджують такі повноваження.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо непоновлення пенсії позивача протиправно та вбачаючи наявність підстав для зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії з 01.02.2015 року, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції зазначив про наявність підстав визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в листах від 16.01.2019 року та 27.03.2019 року та зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії по інвалідності II групи в розмірі фактичних збитків внаслідок Чорнобильської катастрофи з 01.02.2015 року, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі. Так, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії чи її індексація буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції в частині оскарження, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (надалі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, прийнятим для реалізації зазначеного Закону та затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (надалі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми вбачається, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплати грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Частиною 2 статті 2 Закону №2050-ІІІ визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до статті 6 Закону №2050-ІІІ, компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно пункту 1 Порядку №159 проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Аналізуючи зазначені положення законодавства, колегією суддів встановлено, що основною умовою для відповідної виплати громадянину є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року по справі №336/4675/17, від 21 червня 2018 року по справі № 523/1124/17 та від 3 липня 2018 року по справі № 521/940/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи вищевикладене, у розумінні Закону №2050-III, пенсія є доходом громадянина, вона не носить разового характеру і порушення строків її виплати означає втрату громадянином частини свого доходу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимога про проведення компенсації втрати частини доходів спрямована на майбутній захист прав, свобод та інтересів позивача, які на час розгляду судами даної справи не були порушені, відповідно така вимога є заявленою передчасно.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Верховний Суд у пункті 49 рішення від 10 квітня 2019 року (справа № 686/13725/17) зазначив, що правове значення при виплаті компенсації має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

На момент розгляду цієї справи не набули об`єктивної форми, тобто не нараховані та не визначені суми коштів (у вигляді пенсійних виплат), які б могли бути об`єктом нарахування компенсації, оскільки поновлення виплати пенсії позивачу матиме місце лише після виконання цього судового рішення.

Обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію на відповідача покладено в силу Закону і такий обов`язок виникає після поновлення та проведення виплати раніше призначеної позивачу пенсії.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині оскарження.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на постанови апеляційного суду, оскільки відповідно до вимог статей КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: А. Б. Парінов

Є.І. Мєзєнцев