Справа № 9901/37/19
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 9901/37/19 (провадження № 11-30заі20)
за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправними і нечинними рішень та зобов`язання прийняти рішення
Короткий виклад історії справи
18 січня 2019 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправним та нечинним рішення ВККС від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 у частині затвердження результату іспиту ОСОБА_1 за виконання практичного завдання - 57 балів;
- визнати протиправним та нечинним рішення Комісії у пленарному складі від 5 листопада 2018 року № 1926/ко-18, яким відмовлено судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у перегляді рішення ВККС від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 щодо результатів виконаного практичного завдання у межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді;
- визнати протиправним та нечинним рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18;
- зобов`язати Комісію у пленарному складі переглянути рішення ВККС від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 щодо результатів виконаного учасником іспиту ОСОБА_1 практичного завдання відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 85 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що рішення Комісії в частині затвердження результату іспиту ОСОБА_1 не містить параметрів оцінювання (встановлення) рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні, які стали підставою для встановлення невідповідності практичного завдання показникам методики оцінювання його результатів, визначених пунктом 3 глави 2 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення).
Позивачка зазначала, що підставою для звільнення судді з посади є виявлення за результатами оцінювання невідповідності судді займаній посаді, яке має відбуватися за конкретно визначеними критеріями: або компетентності, або професійної етики, або доброчесності. Ненаведення у рішенні мотивів його ухвалення не дає можливості визначити, за яким з критеріїв позивачка визнана такою, що не здатна здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
Президент України Указом від 15 квітня 2008 року № 362/2008 призначив ОСОБА_1 суддею Дніпропетровського окружного адміністративного судустроком на п`ять років, а Постановою Верховної Ради України від 18 квітня 2013 року № 207-VII її обрано на посаду судді цього ж суду безстроково.
Рішенням ВККС від 1 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання 1790 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема ісудді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .

Комісія рішенням від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 затвердила результати іспиту та визначила, що ОСОБА_1 за результатами складення анонімного письмового тестування отримала 70,875 бала, за виконання практичного завдання - 57 балів.

10 жовтня 2018 року до ВККС надійшлазаява ОСОБА_1 про перегляд рішення, прийнятого за результатами виконання практичного завдання, складеного в межах іспиту.

Того ж дня Комісія оголосила перерву на засіданні щодо розгляду питання про визначення результатів кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді за результатами складення іспиту суддею ОСОБА_1 та вирішення питання допуску її до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

Рішенням від 5 листопада 2018 року № 1926/ко-18 ВККС відмовила у перегляді рішення від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 щодо результатів виконаного практичного завдання ОСОБА_1 .

Комісія рішенням від 21 грудня 2018 № 1986/ко-18 вирішила:

- визначити, що суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 не склала іспит для суддів місцевих та апеляційних судів, призначений рішенням Комісії від 2 березня 2018 року № 33/зп-18;

- відмовити судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням Комісії від 1 лютого 2018 року № 8/зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів;

- визнати суддю Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;

- внести до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .

Будучи переконаною, що Комісія протиправно ухвалила оскаржувані рішення і тим самим втрутилася в її право вважатися такою, що відповідає займаній посаді судді, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що законом, який був чинним на час проходження ОСОБА_1 процедури кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді та складання іспиту, не було передбачено можливість перегляду рішення, прийнятого палатою чи колегією щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, а тому в Комісії не було правових підстав для здійснення такого перегляду.

Вимоги позивачки стосовно зобов`язання ВККС у пленарному складі переглянути ще раз рішення від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 є безпідставними, оскільки Комісія такий розгляд здійснила 5 листопада 2018 року. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та нечинним рішення від 5 листопада 2018 року № 1926/ко-18 та зобов`язання відповідача у пленарному складі переглянути рішення від 7 червня 2018 року № 127/зп-18.

Незгода ОСОБА_1 з виставленими балами за виконане нею в рамках конкурсу практичне завдання не може свідчити про протиправність дій та рішень відповідача під час оцінювання її роботи. Відповідно до пункту 1 глави 6 розділу II Положення встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності.

У підсумку суд дійшов висновку, що члени ВККС оцінюють виконане суддею анонімне практичне завдання шляхом його перевірки за внутрішнім переконанням на відповідність цього завдання показникам методики, що само по собі не свідчить про протиправність, дискримінацію чи свавілля.

Не погодившисьіз зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подавала апеляційну скаргу, у якій просиласкасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2019 року та прийняте нове рішення - про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування своєї позиції покликалася на те, що суд першої інстанції всупереч положенням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) не здійснив судовий контроль за дискреційними актами суб`єкта владних повноважень, не дослідив їх на предмет об`єктивності та обґрунтованості висновків.

Покликалася також на те, що суд хибно визначив предмет спірних відносин, оскільки позивачка не оскаржувала критеріїв кваліфікаційного оцінювання практичного завдання, виконаного суддею в межах процедури проходження кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді. Натомість ненаведення мотивів прийнятих рішень Комісії не дає змоги встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов таких висновків, та не дає можливості надати їм правову оцінку і встановити законність, обґрунтованість та пропорційність рішень.

Вважала, що посилання ВККС лише на засоби встановлення відповідності судді займаній посаді та кількість виставлених за результатами кваліфікаційного оцінювання балів не дозволяє встановити дійсних підстав, з яких виходила ВККС під час ухвалення рішень, мотивів їх прийняття, що є підставою для скасування оскаржуваних актів.

Перегляд рішень, прийнятих колегією чи пленарним складом ВККС щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, є правом виключно самого учасника іспиту. Тому висновок суду про надання такого права Комісії є помилковим та свідчить про неправильне застосування положень частини другої статті 85 Закону № 1402-VIII.

Оскільки законодавство не передбачає повноважень Комісії приймати рішення про відмову в перегляді рішення, прийнятого колегією щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, то рішення ВККС від 5 листопада 2018 року № 1926/ко-18 є протиправним.

Зазначала про інші істотні порушення вимог процесуального закону, зокрема, про: ухвалення неповноважним складом ВККС рішення від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18; порушення права на перегляд рішення, прийнятого колегією щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання; суб`єктивність, упередженість та необґрунтованість виставлення балів окремими членами колегії ВККС.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2019 року скасувала, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправними і нечинними рішень та зобов`язання прийняти рішення закрила.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

Вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.

З огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.

Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що, зокрема, рішення Комісії від 21грудня 2018 року № 1986/ко-18 є тим рішенням, яке на стадії підведення підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду. Ці обставини унеможливлюють подальший розгляд справи й ухвалення рішення по суті спору іє підставами для закриття провадження у справі, оскільки її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позову в цій справі є, зокрема, визнання протиправним та нечинним рішення відповідача від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18 про її невідповідність займаній посаді судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду, яким, серед іншого, вирішено внести до ВРП подання з рекомендацією розглянути питання про звільнення позивачки з посади судді. Крім того, позивачка просила визнати протиправними й нечинними рішення Комісії від 7 червня 2018 року № 127/зп-18, 5 листопада 2018 року № 1926/ко-18, а також зобов`язати Комісію у пленарному складі переглянути рішення ВККС від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 щодо результатів виконаного учасником іспиту ОСОБА_1 практичного завдання відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 85 Закону № 1402-VIII.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини третьої статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Крім того, вважаємо за необхідне наголосити, що вимога щодо доступності правосуддя в частині реалізації права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів закріплена у міжнародних документах: Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 29 листопада 1985 року (пункт 4).

Відповідно до пункту 58 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

Згідно з пунктом 81 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/Бюро з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Конвенції, і чим серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, тим важливішими є такі права на ефективне оскарження.

ЄСПЛ у пунктах 21-26 рішення від 22 липня 2014 року у справі «Корня проти Республіки Молдова» (заява № 22735/07) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Цей суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а є бар`єром, який перешкоджає підсудній особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції», заява № 11801/04, пункт 44).

Як убачається з матеріалів справи, спірне рішення Комісії від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18, ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , породжує правові наслідки та обов`язки для позивачки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою для внесення ВККС рекомендації до ВРП про звільнення позивачки. Отже, на наше переконання, є таким, що порушує права ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із наведеним висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, вважаємо за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії визначені у статті 266 КАС.

Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом.

За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

На підставі частин другої, четвертої статті 84 цього Закону за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.

Згідно з положеннями частин другої та третьої статті 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.

Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

З аналізу вказаних законодавчих норм убачається, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.

При цьому необхідно зазначити, що рекомендаційний характер має лише останній абзац рішення Комісії від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18, а всі інші за своєю правовою природою є імперативними приписами, що порушують права та законні інтереси позивачки ОСОБА_1 , у зв`язку із чим таке рішення може бути оскаржено до суду.

Ураховуючи наведене, вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду, зокрема, про те, що рішення Комісії від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18 не може бути самостійним предметом судового розгляду, є помилковим.

На нашу думку, розглядаючи адміністративну справу, необхідно перевіряти обґрунтованість та мотиви визнання ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді судді, які зазначені у рішенні ВККС від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18.

Додатково потрібно звернути увагу на те, що 5 серпня 2018 року набув чинності Закон України від 12 липня 2018 року № 2509-VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до частини другої статті 85 Закону № 1402-VIII та визначено можливість перегляду рішення, прийнятого палатою чи колегією ВККС щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, тобто законодавцем додатково у процесі оцінювання надано можливість, зокрема і позивачці, оскаржити рішення колегії ВККС щодо результатів виконаного практичного завдання, і це є правом учасника іспиту.

ОСОБА_1 10 жовтня 2018 року звернулася зі скаргою на рішення Комісії від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 - до завершення першого етапу оцінювання, тому ВККС за результатами розгляду скарги ухвалила відповідне рішення, яке позивачка, на наше переконання, мала право оскаржити на підставі статті 88 Закону № 1402-VIIІ.

Повна перевірка рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18 на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому перевірка лише формальної наявності в тексті вказаного рішення ВККС мотивів, з яких остання дійшла відповідних висновків, без оцінки їх обґрунтованості та аргументів особи, щодо якої прийнято рішення, не узгоджується з метою адміністративного судочинства. Обмеження судового контролю суперечить самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.

Таким чином, при вирішенні спорів щодо рішення, дій та бездіяльності ВККС суд повинен перевірити, чи не порушує таке рішення права та свободи людини в цілому, і не обмежуватись аналізом переліку підстав, які визначені у частині третій статті 88 Закону № 1402-VIII.

За викладених обставин більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, скасувавши рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2019 року та закривши провадження в цій справі, заклала суперечності як щодо застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС, яка передбачає закриття провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і щодо положень частини четвертої статті 22, статті 266 цього Кодексу та статті 88 Закону № 1402-VIII, які, на наше переконання, прямо передбачають оскарження до суду рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1986/ко-18.

Висновки

З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2019 року по суті та ухвалити відповідне рішення, а не закривати провадження у справі № 9901/37/19, дійшовши помилкового висновку про те, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Судді Великої Палати Верховного Суду: О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Ж. М. Єленіна

О. М. Ситнік