Справа № 460/9669/20
Суддя: Л.А. Жуковська
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2021 року м. Рівне №460/9669/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Сищук К.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Лук`янчук С.М. ,

відповідача: представник Довгалюк І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (надалі - ГУ ДПС у Рівненській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18 листопада 2020 року, №Ф-13519-13 та стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11.10.2010 року йому видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №731. Позивач перебуває на обліку в органах Державної податкової служби України як самозайнята особа, однак доходу від здійснення адвокатської діяльності доходу не отримує, оскільки є найманим працівником, обіймає посаду начальника юридичного відділу товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро». Водночас, ТОВ «Акріс Агро», щомісячно сплачує єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі-ЄСВ) за позивача як найманого працівника, а тому, в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) останній є застрахованою особою, а тому він не зобов`язаний сплачувати ЄСВ як самозайнята особа, за умови відсутності доходу від здійснення такої діяльності.

На підтвердження завдання моральної шкоди позивач вказує на те, що протягом 2019-2020 років відповідач систематично надсилає вимоги про сплату боргу (недоїмки), що змушує позивача щоразу звертатись до суду з метою захисту порушеного права. Попри постійне задоволення позовних вимог судами, відповідач продовжує надсилати вимоги про сплату боргу (недоїмки), не враховуючи позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах. Крім цього, позивач зазначає, що приймав участь у конкурсах на заняття вакантних посад суддів протягом 2018-2020 років, а відповідач безпідставно направив до органів державної виконавчої служби вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка не була узгодженою, що призвело до протиправного відкриття виконавчого провадження та внесення відомостей про позивача до Єдиного реєстру боржників. Водночас, позивач в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 13. Фінансові зобов`язання не декларував жодних зобов`язань. Позивач стверджує, що при співставленні уповноваженими органами при проведені перевірки даних задекларованих в декларації та фактичної інформації були б виявлені очевидні розбіжності, що однозначно мало б негативні наслідки для нього. Вказані вище обставини призводили до переживань позивача, відчуття несправедливості та розчарування, що в свою чергу завдало йому моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у адміністративному позові, просив суд їх задовольнити.

Ухвалою суду від 15.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 11.02.2021 на 11:30 год.

Головне управління ДПС у Рівненській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що вимога від 18 листопада 2020 року, №Ф-13519-13 сформована у відповідності до норм чинного законодавства на підставі інтегрованої карти платника податків ОСОБА_2 . Так, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначені правові та організаційні засади запезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Вказаним законом передбачено, що платниками внеску є особи, які провалять незалежну професійну діяльність, зокрема, юридичну практику, в тому числі, адвокатську. Так, згідно з Законом, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, професійної адвокатської діяльності без обов`язкового отримання доходу від такої діяльності. З огляду на вказане, відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Також відповідач вказує на безпідставність вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, адже доказів завдання моральної шкоди позивач до позовної заяви не долучив (а.с.123-131).

У судовому засіданні представник відповідача просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У судовому засіданні, призначеному на 11.02.2021 оголошено перерву до 16.02.2021 до 11:30 год.

У судовому засіданні 16.02.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, позивач ОСОБА_2 є адвокатом, що підтверджується копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 731 від 11.10.2010 року.

З 06 червня 2011 року позивач перебуває на обліку як платник єдиного внеску за видом економічної діяльності по КВЕД 74.11.1. «Адвокатська діяльність».

17 березня 2015 року позивач прийнятий на посаду начальника юридичного відділу товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро", що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_2 .

За 2018-2020 року ТОВ "Акріс Агро" регулярно сплачувало єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_2 , що підтверджується довідками про доходи за 2018, 2019, 2020 роки, а також копією довідки форми ОК-7.

Згідно частини першої та другої статті 12 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

За визначенням, яке міститься в пп.14.1.226. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту 3 цієї ж частини, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування .

Відповідно до законодавства чинного на момент формування вимоги, а саме пункту 5 частини першої статті 4 Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Системний аналіз пп.14.1.226. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України та статей 4, 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 свідчить на користь того, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Як встановлено судом позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовує не як самозайнята особа, а як найманий працівник - начальник юридичного відділу ТОВ "Акріс Агро". Зокрема, що стосується 2018-2020 років, то його роботодавець щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_2 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати, та в сумі що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Разом з тим, податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (п.4.1.4 пп. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України).

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності.

А із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Таким чином, в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.

Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 05 грудня 2019 року (справа №260/358/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), зроблено наступні правові висновки: «З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем».

Згідно ч.5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18 листопада 2020 року, №Ф-13519-13.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1167 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі " Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Суд приймає до уваги доводи позивача щодо обґрунтованості завдання моральної шкоди, які виразились у психологічному напруженні, розчаруванні та незручностях враховуючи наступні обставини.

Вимоги про сплату боргу (недоїмки) надсилаються позивачу контролюючим органом з одних і тих самих підстав з початку 2019 року.

Доказами, що містяться в матеріалах справи підтверджено, що 22.02.2019 року контролюючим органом винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23434-17 на суму 18276,72 грн. Вказана вимога оскаржена позивачем до Рівненського окружного адміністративного суду, справа № 460/611/19. Позов задоволено, рішення набрало законної сили.

15.05.2019 року контролюючим органом винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23434-17 на суму 21030,90 грн. Дана вимога оскаржена позивачем до Рівненського окружного адміністративного суду, справа № 460/1357/19, позов задоволено, рішення набрало законної сили.

15.08.2019 року відповідачем винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23434-17 на суму 23785,08 грн. Дана вимога оскаржена позивачем до Рівненського окружного адміністративного суду, справа № 460/2058/19. Позов задоволено, рішення набрало законної сили,

19.11.2019 року відповідачем винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23434-17 на суму 26539,26 грн. Вимога оскаржена позивачем до Рівненського окружного адміністративного суду, справа № 460/3900/19. Позов задоволено, рішення набрало законної сили.

20.11.2020 року контролюючим органом сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23434-17 на суму 29 293,44 грн. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/1828/20 позов задоволено, рішення набрало законної сили.

21.04.2020 року відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23434-17 на суму 5508,36 грн. Дана вимога оскаржена позивачем до Державної податкової служби України. Рішенням Державної податкової служби України від 01.06.2020 року № 17687/6199-00-08-06-01-06 скаргу задоволено, вимогу скасовано.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , у 2018 році приймав участь у конкурсі оголошеному Вищою кваліфікаційною комісією суддів України 02 серпня 2018 року на зайняття 39 вакантних посад суддів Вищого антикорупційного суду. В 2019 році позивач подав документи для участі у конкурсі оголошеному Вищою кваліфікаційною комісією суддів України від 09 серпня 2019 року на зайняття 346 вакантних посад суддів в апеляційних судах.

Для участі у доборі на посаду судді кандидат, у відповідності до ст. 71 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зобов`язаний подати, зокрема, копію декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка охоплює період року, що передує року подання документів, та посилання на відповідну сторінку Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В період з 2018 по сьогоднішній день контролюючий орган регулярно надсилає позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Крім цього, 21.10.2019 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого документу вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф 23434-17 від 15.08.2019 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь Головного управління ДПС у Рівненській області заборгованості в сумі 23785,08 грн. Вказана інформація автоматично відобразилась в Єдиному реєстрі боржників. Як стверджує позивач, підстав для надсилання вимоги до органів ДВС не було, адже вимога не була узгоджена, відповідачем вказані обставини не заперечувались та не спростовувались.

13.11.2019 року постановою державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції виконавче провадження № 60373037 закінчено. З вказаної постанови вбачається, що до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції надійшло повідомлення стягувача від 06.11.2019 року про повернення вимоги про сплату боргу від 15.08.2019 року №Ф-23434-17 без виконання згідно п.10 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана постанова підтверджує твердження позивача про безпідставність надсилання вимоги про сплату боргу до органів державної виконавчої служби, зазначені обставини не заперечує відповідач.

В деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 13. Фінансові зобов`язання позивач не декларував жодних зобов`язань. Тобто при співставленні уповноваженими органами при проведені перевірки даних задекларованих в декларації та фактичної інформації були б виявлені очевидні розбіжності, що могло б мати негативні наслідки для позивача. Отже, такий факт не міг не вплинути на емоційний стан позивача, адже достатньо обґрунтованим є те, що особа, яка приймає участь у конкурсі на посаду судді відчуватиме занепокоєння та тривогу розуміючи, що відомості задекларовані у відповідній декларації відрізняються від інформації, якою володіють державні органи, адже неповнота декларування є підставою для притягнення особи до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Крім цього, з метою недопущення безпідставного стягнення грошових коштів, позивачу необхідно було в обмежені строки підготувати позовну заяву про визнання протиправною та скасування вимоги, подати повідомлення про оскарження вимоги відповідачу, оплатити судовий збір, подати позов до суду. В подальшому, прийняти участь у судових засіданнях по справі в суді першої та апеляційної інстанції, підготувати відповідні клопотання, заперечення на відзиви, відзив на апеляційну скаргу, тощо (здійснити супровід судової справи).

Отже, з урахуванням тривалості та систематичності прийняття відповідачем протиправних рішень, що змушувало позивача регулярно звертатись до суду з метою скасування протиправних актів індивідуальної дії, порушуючи нормальний режим життя останнього, безпідставного відкриття виконавчого провадження та оприлюднення інформації в Єдиному реєстрі боржників в період участі позивача в конкурсах на заняття посади суддів, співмірності заявленої суми відшкодування шкоди, суд приходить до висновку, що справедливою та співмірною сумою компенсації завданої моральної шкоди є сума в розмірі 10 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС в Рівненській області судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області ( вул. Відінська, буд. 12, м. Рівне, 33023, ) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2020 №Ф-13519-13 в розмірі 6295,30 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Рівненській області внести коригування до інтегрованої картки платника податків самозайнятої особи ОСОБА_2 з єдиного внеску шляхом виключення неправомірної недоїмки з єдиного внеску на суму 6295,30 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Рівненській області моральну шкоду в сумі 10 000, 00 (десять тисяч) грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області судовий збір в сумі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 24 лютого 2021 року.

Суддя Л.А. Жуковська