Справа № 520/4954/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 р.Справа № 520/4954/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Заічко О.В.) від 10.09.2020 року (повний текст складено 14.09.20 року) по справі №520/4954/2020

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства освіти і науки України

про визнання протиправним та скасування окремого положення індивідуального акта та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 15.10.2019 р. №1301 "Про затвердження рішень атестаційної колегії Міністерства від 15.10.2019 року" в частині скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26 червня 2003 року, протокол №15, про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 "Кардіологія" та відмови у видачі диплома доктора медичних наук ОСОБА_1 на підставі висновку;

- зобов`язати Міністерство освіти і науки України повторно розглянути питання про видачу позивачу диплому доктора медичних наук на підставі рішення спеціалізованої вченої ради ХДМУ від 26.06.2003 року про присудження наукового ступеня доктора медичних наук з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні;

- визначити Міністерству освіти і науки України розумний строк для виконання рішення суду - не більше шести місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог посилається на протиправність оскаржуваного наказу через відсутність у відповідача законних підстав для скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 "Кардіологія" та відмови у видачі позивачу диплома доктора медичних наук.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також порушення норм процесуального права.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність оскаржуваного наказу.Зазначив, що оскаржуваний наказ не містить посилання, які саме вимоги нормативно-правових актів порушила спеціалізована вчена рада, які б давали підстави для скасування її рішення, не висловлено будь-яких зауважень. Відповідні порушення також відсутні в рішенні атестаційної колегії та атестаційному висновку, як і зауваження щодо рішення від 26.06.2003 року про присудження позивачу наукового ступеню доктора медичних наук. А відтак, висновки суду про дотримання відповідачем процедури повторного розгляду дисертації та обґрунтованості оскаржуваного наказу є помилковими. При цьому вказує, що із загальнодоступних джерел позивачу стало відомо, що у той же час, коли розглядалась дисертація позивача, також був розгляд питання про присудження наукового ступеня кандидата наук у галузі науки та за науковими спеціальностями і виданий диплом кандидата наук Заічко Олені Вікторівні - головуючому судді по цій спаві (наказ МОН України від 20.06.2019 року №872). Вказані обставини дають позивачу привід сумніватися у її незалежній позиції та у вільності від будь-яких схильностей та упередженості у відношенні до конкретних сторін даної справи. На час розгляду справи та ухвалення рішення вказані обставини позивачу були не відомі, а тому він не мав можливості заявити відвід.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у визначеному законом порядку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, щоз 1994 року позивач працював над докторською дисертацією «Особливості патогенезу, перебігу захворювання та лікування хворих з поєднаною патологією: ішемічною хворобою серця і хронічним легеневим серцем» (клініко-експериментальне дослідження) за спеціальністю кардіологія.

Захист дисертації відбувався 26.06.2003 року у спеціалізованій вченій раді ХДМУ, яка своїм рішення присудила позивачу науковий ступінь доктора медичних наук.

Однак, постановою президії ВАК України від 30.06.2004 року позивачу відмовлено у видачі диплому доктора медичних наук.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2005 року по справі №2-2775/05 визнано неправомірними дії Вищої атестаційної комісії України по відмові у видачі ОСОБА_1 диплому доктора медичних наук; скасовано постанову президії ВАК України №32-09/7 від 30.06.2004 р. та постанову президії ВАК України №26-09/10 від 10.11.2004 про відмову ОСОБА_1 у видачі диплому доктора медичних наук і затвердження атестаційного висновку експертної ради ВАК та зобов`язано ВАК України розглянути питання про видачу ОСОБА_1 диплому доктора медичних наук на підставі рішення спеціалізованої вченої ради ХЛМУ від 26.06.2003 р. про присудження наукового ступеня доктора медичних наук, відповідно до вимог чинного законодавства; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою президії ВАК України від 04.07.2006 року №32-09/7 позивачу вдруге відмовлено у видачі диплому.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2012 року по справі№2а-14768/11/2070, залишеною без змін ухвалами Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2012 року та Вищого адміністративного суду від 03.09.2014 року, скасовано наказ Вищої атестаційної комісії України №565 від 12.12.2005 р. про забезпечення розгляду атестаційної справи ОСОБА_1 як такої, що надійшла до ВАК України вперше 1 грудня 2005 р.; скасовано постанову президії ВАК України №32-09/7 від 04 липня 2006 р. про затвердження атестаційного висновку щодо дисертаційної роботи ОСОБА_1 на здобуття наукового ступеня доктора медичних наук і відмову у видачі диплома доктора медичних наук; скасованопостановупрезидії ВАК України № 37-09/7 від 20 вересня 2007 р. про залишення без задоволення апеляції ОСОБА_1 на постанову президії ВАК України № 32-09/7 від 04 липня 2006 р. і скасування рішення спеціалізованої вченої ради ХДМУ від 26.06.2003 р. про присудження ОСОБА_1 наукового ступеня доктора медичних наук; скасовано постанову президії ВАК України №9-09/8 від 11.10.2007 р. про залишення без задоволення апеляції ОСОБА_1 на постанову президії ВАК України № 32-09/7 від 04.07.2006 р. і скасування рішення спеціалізованої вченої ради ХДМУ від 26.06.2003 р. про присудження ОСОБА_1 наукового ступеня доктора медичних наук; зобов`язано Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України повторно розглянути питання про видачу ОСОБА_1 диплому докора медичних наук на підставі рішення спеціалізованої вченої ради Харківського державного медичного університету від 26.06.2003 р. про присудження наукового ступеню доктора медичних наук відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання рішення суду, експертна рада рекомендувала направити дисертацію та атестаційну справу ОСОБА_1 у спеціалізовану вчену раду Д 08.601.02 ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» та ДУ «Інститут гастроентерології НАМН України».

Атестаційним висновком щодо дисертаційної роботи на здобуття наукового ступеня доктора медичних наук ОСОБА_1 МОН рекомендовано Атестаційній колегії скасувати рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 р., протокол №15 про присудження ОСОБА_1 ступеня доктора медичних наук за спеціальністю 14.01.11 «Кардіологія».

26.02.2015 року Міністерством освіти і науки України прийнято наказ №217, яким скасовано рішення спеціалізованих вчених рад Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року протокол №15 про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 «Кардіологія» та відмовлено у видачі диплома доктора медичних наук ОСОБА_1 на підставі висновку.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року по справі №820/11118/15, залишеною без змін ухвалами Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016 року та Вищого адміністративного суду від 19.10.2016 року, визнано протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо відмови в створенні апеляційної комісії за апеляцією ОСОБА_1 від 04.08.2015 року на рішення МОН від 26.02.2015 року про скасування рішення спеціалізованої вченої ради і відмови у видачі диплома доктора медичних наук; зобов`язано Міністерство освіти і науки України створити апеляційну комісію для розгляду апеляції ОСОБА_1 на рішення МОН від 26.02.2015 року про скасування рішення спеціалізованої вченої ради і відмови у видачі диплома доктора медичних наук.

На виконання судового рішення,наказом №750 від 01.07.2016 р. утворено апеляційну комісію для розгляду апеляції ОСОБА_1 на рішення Атестаційної колегії Міністерства від 26.02.2015 року про скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року, протокол № 15, про присудження йому наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 «Кардіологія», призначивши головою апеляційної комісії члена атестаційної колегії Мороза Василя Максимовича , доктора медичних наук, професора, ректора Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова МОЗ України.

Висновками апеляційної комісії, утвореної для розгляду апеляції позивачадисертація ОСОБА_1 «Особливості патогенезу, перебігу захворювання та лікування хворих з поєднаною патологією: ішемічною хворобою серця і хронічним легеневим серцем» (клініко-експериментальне дослідження) визнано такою, що не відповідає вимогам ВАК України до дисертацій на здобуття наукового ступеня доктора медичних наук за спеціальністю 14.01.11. «Кардіологія» як на час захисту, так і на час розгляду.

Пунктом 2 висновків рекомендовано атестаційній колегії МОН України відмовити у задоволенні апеляції ОСОБА_1 на рішення атестаційної колегії Міністерства від 26.02.2015 року про скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.004 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року протокол №15 про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 «Кардіологія».

Наказом МОН України від 13.12.2016 року №1509 затверджено висновок апеляційної комісії, утвореної для розгляду апеляції ОСОБА_1 , залишено в силі пункт 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 року №217 «Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26 лютого 2015 року» в частині скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року, протокол №15, про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 «Кардіологія» та відмовлено у видачі диплома доктора-медичних наук ОСОБА_1 .

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 року по справі №820/1099/17 скасовано пункт 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 року №217 "Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26.02.2015 р." в частині скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26 червня 2003 року протокол №15 про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 "Кардіологія" та відмови у видачі диплома доктора медичних наук ОСОБА_1 на підставі висновку; скасовано пункт 1 наказу Міністерства освіти і науки України від 13.12.2016 р. №1509 про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 13.12.2016 р. в частині затвердження висновку апеляційної комісії, утвореної для розгляду апеляції ОСОБА_1 і залишення в силі пункту 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26 лютого 2015 р. №217 "Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26 лютого 2015 р." в частині скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року протокол №15 про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 "Кардіологія" та відмови у видачі диплома доктора медичних наук ОСОБА_1 ; зобов`язано Міністерство освіти і науки України повторно розглянути питання про видачу ОСОБА_1 диплому доктора медичних наук на підставі рішення спеціалізованої вченої ради ХДМУ від 26.06.2003 р. про присудження наукового ступеню доктора медичних наук відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання судового рішення відповідачем повторно розглянуто питання про видачу позивачу диплому доктора медичних наук.

15.10.2019 року Міністерством освіти і науки України прийнято наказ №1301 "Про затвердження рішень атестаційної колегії Міністерства від 15.10.2019 року", пунктом 2 якого скасовано рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року, протокол №15, про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 "Кардіологія" та відмовлено у видачі диплома доктора медичних наук ОСОБА_1 на підставі висновку.

Листом від 25.10.2019 року №9/461-19 відповідач надіслав позивачу витяг із вказаного наказу та копію атестаційного висновку.

Не погоджуючись із правомірністю наказу в частині скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26 червня 2003 року, протокол №15, про присудження наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 "Кардіологія" та відмову у видачі диплома доктора медичних наук на підставі висновку, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про дотриманнявідповідачем процедури повторного розгляду дисертації позивача та обґрунтованість наказу МОН України від 15.10.2019 р. №1301 в оскаржуваній частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. №630 затверджено Положення про Міністерство освіти і науки України (далі - Положення № 630).

Відповідно доп.п. 1, 2 Положення №630 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. МОН у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями МОН є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій; забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності (п. 3 Положення № 630, в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин).

Згідно п.п. 26, 29, 48, 49, 50 п. 4 Положення № 630 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), МОН, зокрема:організовує та координує інноваційну діяльність;здійснює керівництво системою наукової і науково-технічної експертизи;утворює атестаційну колегію, яка на принципах прозорості та відкритості затверджує рішення вчених рад вищих навчальних закладів (наукових установ) про присвоєння науковим і педагогічним працівникам вчених звань старшого дослідника, доцента та професора, організовує її роботу, розглядає питання про позбавлення зазначених звань, оформляє та видає відповідні атестати, а також розглядає апеляції на рішення атестаційної колегії;за поданням Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти схвалює порядок присудження наукових ступенів спеціалізованими вченими радами вищих навчальних закладів (наукових установ) та подає його на розгляд Кабінету Міністрів України;встановлює порядок присвоєння вченими радами вищих навчальних закладів та науково-технічними радами наукових установ вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, а також порядок позбавлення вчених звань.

Питання присудження наукових ступенів доктора і кандидата наук врегульовано Порядком присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 року №567 (далі - Порядок №567).

Згідно п. 3 Порядку №567, розгляд і вирішення питань атестації наукових кадрів здійснює МОН за участю атестаційної колегії, яка діє відповідно до затвердженого ним положення.

Документом, що засвідчує присудження наукового ступеня, є диплом доктора (кандидата) наук, зразок якого затверджено Кабінетом Міністрів України (п.4 Порядку №567).

У відповідності до п.6 Порядку № 567 наукові ступені доктора і кандидата наук присуджують спеціалізовані вчені ради за результатами прилюдного захисту дисертацій.

МОН затверджує рішення спеціалізованих вчених рад про присудження наукових ступенів і видає дипломи доктора та кандидата наук.

Згідно з п. 7 Порядку №567, спеціалізована вчена рада несе відповідальність за обґрунтованість прийнятих нею рішень і забезпечує високий рівень вимогливості під час розгляду дисертацій та проведення їх захисту.

У разі порушення спеціалізованою вченою радою вимог нормативно-правових актів з питань присудження наукових ступенів доктора або кандидата наук МОН вживає відповідних заходів аж до скасування рішення ради.

За визначенням п. 9 Порядку №567, дисертація на здобуття наукового ступеня є кваліфікаційною науковою працею, виконаною особисто здобувачем у вигляді спеціально підготовленого рукопису або опублікованої монографії. Підготовлена до захисту дисертація повинна містити висунуті здобувачем науково обґрунтовані теоретичні або експериментальні результати, наукові положення, а також характеризуватися єдністю змісту і свідчити про особистий внесок здобувача в науку.

Докторська дисертація повинна містити наукові положення та науково обґрунтовані результати у певній галузі науки, що розв`язують важливу наукову або науково-прикладну проблему і щодо яких здобувач є суб`єктом авторського права (п. 10 Порядку №567).

Відповідно до п. 16 Порядку №567, вищий навчальний заклад або наукова установа, в якій виконувалася дисертація або до якої був прикріплений здобувач, проводить попередню експертизу дисертації та робить висновок про наукову та практичну цінність її результатів. Висновок видається здобувачеві не пізніше ніж через два місяці після надходження для попередньої експертизи кандидатської та не пізніше ніж через три місяці - докторської дисертації і включається до переліку документів, які подаються здобувачем до спеціалізованої вченої ради.

Як встановлено пунктом 20 Порядку №567 (редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), про прийняття дисертації до захисту і призначення офіційних опонентів спеціалізована вчена рада надсилає МОН повідомлення у порядку, встановленому МОН.

Згідно з п. 22 Порядку №567 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), прилюдний захист дисертації проводиться на засіданні спеціалізованої вченої ради, яке вважається правоможним у разі, коли в його проведенні взяло участь не менш як дві третини складу, а також не менш як чотири доктори наук з кожної спеціальності докторської і не менш як три доктори наук із спеціальності кандидатської дисертації (п.23 Порядку № 567).

Відповідно до п. 24 Порядку № 567 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), спеціалізована вчена рада у місячний строк після захисту дисертації надсилає, зокрема, МОН паперовий примірник дисертації разом з атестаційною справою здобувача наукового ступеня, що оформляється згідно з вимогами, встановленими МОН.

Пунктом 26 Порядку №567 передбачено, що у МОН розглядаються документи атестаційних справ здобувачів наукових ступенів та проводиться експертиза дисертацій з метою здійснення контролю за дотриманням спеціалізованими вченими радами вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, про що готується висновок, який подається на розгляд атестаційної колегії МОН.

МОН може надсилати дисертацію та атестаційну справу здобувача для додаткового розгляду (колективного рецензування): до іншої спеціалізованої вченої ради в установленому МОН порядку; до вищого навчального закладу або наукової установи.

Якщо під час проведення експертизи дисертації встановлено порушення спеціалізованою вченою радою вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, то МОН скасовує рішення ради про присудження наукового ступеня.

Якщо рішення ради про присудження наукового ступеня скасовано МОН, то дисертація може бути подана до захисту повторно до іншої спеціалізованої вченої ради після доопрацювання не раніше ніж через рік з дня прийняття такого рішення МОН. Захист такої дисертації відбувається за погодженням з МОН.

Повторний розгляд дисертації та атестаційної справи у МОН здійснюється за рішенням суду із залученням фахівців, які не брали участі у попередній експертизі дисертації (п.29 Порядку № 567).

При цьому, згідно ст. 16 Закону України «Про наукову та науково-технічну експертизу», повторна наукова і науково-технічна експертиза може проводитися: у разі порушення встановлених вимог і правил під час проведення первинної експертизи; на вимогу замовника експертизи чи автора розробки за наявності обґрунтованих претензій до висновку первинної експертизи.

Повторна експертиза призначається в разі порушення встановлених вимог і правил під час проведення первинної експертизи, на вимогу замовника експертизи та наявності його обґрунтованих претензій до висновку первинної експертизи (п. 2.4 Положення про організацію та проведення наукової та науково-технічної експертизи, затвердженого наказом Міністерства України у справах науки і технологій 24.04.98 N 131 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.07.1998 р. за N 462/2902).

Як встановлено під час розгляду справи, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 рокупо справі №820/1099/17відповідачем повторно розглянуто питання про видачу позивачу диплому доктора медичних наук.

За участю експертної ради з питань проведення експертизи дисертацій МОН України з клінічної медицини (внутрішні хвороби) визначено експертів, докторів медичних наук за спеціальністю 14.01.11 «Кардіологія», які раніше не брали участі в експертизі дисертації позивача, а саме: Єну Ларису Михайлівну (ДУ «Інститут геронтології ім. Д.Ф.Чеботарьова НАМН України»); Світлик Галину Володимирівну (Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького МОЗ України); Сиволапа Віталія Вікторовича (Запорізький державний медичний університет МОЗ України), та яким доручено провести експертизу дисертації ОСОБА_1 , що підтверджується Протоколом №5/17 від 29.11.2017 року та відповідними листами МОН України (т. 1 а.с. 113-116).

При цьому, члену експертної ради Сиволапу В.В. було доручено провести поглиблене вивчення дисертації позивача, що відображено у пункті 1.3 Протоколу №2/19 засідання експертної ради від 27.03.2019 року (т. 1 а.с. 117-118).

Рецензії вказаних експертів розглянуті експертною радою на засіданні 25.09.2019 року (Протокол 4/19) (т. 1 а.с. 119-122).

За висновками експертної ради, дисертація не відповідає вимогам пункту 10 Порядку №567в тій частині, що докторська дисертація повинна містити наукові положення та науково обґрунтовані результати у певній галузі науки, що розв`язують важливу наукову або науково-прикладну проблему і щодо яких здобувач є суб`єктом авторського права, та запропоновано скасувати рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.600.04 Харківського державного медичного університету МОЗ України від 26.06.2003 року про присудження позивачу наукового ступеня доктора медичних наук зі спеціальності 14.01.11 «Кардіологія».

Тобто, фактичною підставою для прийняття експертною радою рішення, стали наведені зауваження та висновки, які вказують на порушення позивачем загальних вимог до дисертації, передбачених пунктом 9 Порядку №567 та вимог до докторських дисертацій, передбачених пунктом 10 Порядку №567, а саме: дисертація позивача не містить наукових положень, не містить науково обґрунтованих результатів у галузі медичних наук, що розв`язують важливу наукову або науково-прикладну проблему і щодо яких здобувач є суб`єктом авторського права.

Такі висновки надані залученими експертами при проведенні повторної експертизи дисертації позивача у їх рецензіях з детальним аналізом дисертації позивача, що відображено у Протоколі №4/19.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог пункту 7 Порядку №567, спеціалізована вчена рада несе відповідальність за обґрунтованість прийнятих нею рішень і забезпечує високий рівень вимогливості під час розгляду дисертацій та проведення їх захисту.

Оскільки оцінка відповідних зауважень та висновків до дисертації є дискреційним повноваженням саме експертної ради, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність факту спростування експертами та експертною радою позитивних висновків, одержаних на етапі розгляду дисертації позивача у спеціалізованій вченій раді.

Крім того, колегія суддів зауважує, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 року по справі №820/1099/17 було зобов`язано відповідачаповторно розглянути питання про видачу позивачу диплому доктора медичних наук на підставі рішення спеціалізованої вченої ради. При цьому, судом не було зобов`язано відповідача прийняття за її наслідками рішення саме про його видачу.

А відтак, враховуючи право МОН проводити експертизу дисертації з метою здійснення контролю за дотриманням спеціалізованими вченими радами вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, що і було проведено при повторному розгляді дисертації позивача, з урахуванням наданих експертною радою висновків, а також дотримання відповідачем процедури повторного розгляду дисертації позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваного наказу.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Доводи апеляційної скарги щодо протиправності оскаржуваного наказу не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

З приводу посилання скаржника на порушення судом першої інстанції принципів об`єктивності, неупередженості та незалежності, у зв`язку з наявністю у позивача сумнівів щодо незалежної позиції та у вільності від будь-якихсхильностей та упередженості у відношенні до конкретних сторін даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 36 КАС України, суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи: 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син. дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім і або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Слід зазначити, що не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Білуха проти України" зазначено, що "у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду". Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що "особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного". Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але "вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими".

Будь-яких доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість суду першої інстанції в результаті розгляду цієї справи або наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості головуючого судді при розгляді цієї справи, з матеріалів справи не встановлено.

Посилання скаржника на те, що у той же час, коли розглядалась дисертація позивача, також здійснювався розгляд питання про присудження наукового ступеня кандидата наук у галузі науки та за науковими спеціальностями і виданий диплом кандидата наук Заічко Олені Вікторівні - головуючому судді по справі (наказ МОН України від 20.06.2019 року №872), колегія суддів вважає такими, що не свідчать про наявність упередженості або необ`єктивності судді під час розгляду даної справи.

При цьому, обґрунтовуючи підстави скаржник посилається на наказ МОН України від 20.06.2019 року №872.

Натомість, згідно з ч. 3 ст. 39 КАС України, відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Будь-яких доказів, які б підтверджували факт, що заявник був позбавлений можливості та звернутись до суду першої інстанції із заявою про відвід у визначений ч. 3 ст. 39 КАС України строк скаржником не повідомлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року по справі №520/4954/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 24.02.2021 року