Справа № 560/7055/20
Суддя: Ковальчук О.К.
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/7055/20
РІШЕННЯ
іменем України

26 лютого 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Ковальчук О.К.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та стягнути з відповідача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2018 року по 26 травня 2020 року шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що станом на день видання наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Зазначив, що рішенням від 06 квітня 2020 року Хмельницький окружний адміністративний суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати під час звільнення зі служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за усі невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 14 вересня 2018 року, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Позивач вказує, що на виконання рішення суду 26 травня 2020 року відповідач виплатив грошову компенсацію у сумі 40 805,16 грн, чим допустив протиправну бездіяльність щодо несвоєчасної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Вказав, що звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2018 року по 26 травня 2020 року шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати (днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком) у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100. Однак відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні. Позивач, вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 12 листопада 2020 року визнав поважними причини пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду та відкрив провадження у справі, призначивши до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Вважає, що для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме затримки виплати належної грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на час звільнення позивача зі служби, повинен був існувати спір щодо суми розрахунку або виплати / невиплати зобов`язання. Тобто, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні може бути виплачений у разі, коли при розрахунку існував спір про належність виплати грошової компенсації. Вказує, що на день звільнення позивача зі служби (14 вересня 2018 року) між ним та військовою частиною НОМЕР_1 не існувало спору щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; спір виник через рік і три місяці після звільнення. Зазначає, що право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки встановлене рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду, яким військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14 вересня 2018 року. Зазначене рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року, однак військова частина НОМЕР_1 26 травня 2020 року нарахувала та виплатила позивачеві компенсацію у розмірі 40 805,16 грн, що вказує на відсутність затримки щодо виплати відповідних коштів. Вважає, що виплата безспірних сум була здійснена на день звільнення, а виплата компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, що була предметом судового спору, здійснена до набрання рішенням суду законної сили (до настання дати, з якої така виплата стає обов`язком відповідача), є обставиною, що звільняє військову частину НОМЕР_1 від негативних наслідків, передбачених Кодексом законів про працю України.

У відповіді на відзив позивач вказав, що його виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 14 вересня 2018 року, а грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки виплачено 26 травня 2020 року. Враховуючи, що відповідач провів остаточний розрахунок з порушенням встановлених чинним законодавством строків, вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв`язку та сукупності, суд встановив таке.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 , виданим 18 травня 2015 року.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14 вересня 2018 року № 245 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з інженерно-авіаційної служби начальника інженерно-авіаційної служби Державного науково-дослідного інституту випробувань і сертифікації озброєння та війкової техніки, звільненого з військової служби у запас наказом начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України (по особовому складу) від 21 серпня 2018 року № 246, з 14 вересня 2018 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

У зв`язку з неотриманням грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, позивач у січні 2020 року звернувся до суду з позовом щодо виплати.

Рішенням від 06 квітня 2020 року у справі № 560/502/20 Хмельницький окружний адміністративний суд адміністративний позов позивача задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати під час звільнення зі служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за усі невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 14 вересня 2018 року, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі 560/502/20 військова частина НОМЕР_1 нарахувала позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 40 805,16 грн та виплатила її 26 травня 2020 року, що підтверджується випискою по картці / рахунку АТ КБ «Приватбанк».

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2018 року по 26 травня 2020 року шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 1-1 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 813/356/16.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Наслідки невиплати працівнику при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України та залежать від наявності вини підприємства, установи, організації, з якими такий працівник перебував у трудових відносинах, і безспірності сум, що підлягають до виплати.

Зокрема, підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір.

Отже, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, за змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України за наявності спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли цей спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України. Якщо ж спір вирішено частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

У зазначеній постанові від 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду також вказала, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 766/9584/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок щодо застосування частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідно до якого, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2018 року по 26 травня 2020 року шляхом множення середнього розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, у відповідності до положень статей 116 117 Кодексу законі про працю України та правових позицій Верховного Суду щодо їх застосування, суд враховує таке:

на день виключення позивача із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (14 вересня 2018 року) між ним та військовою частиною НОМЕР_1 не існувало спору щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, отримавши виплати, нараховані йому при звільнені, позивач не заявив відповідачу про свою незгоду з їх розміром та складовими;

заяву про нарахування і виплату грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учаснику бойових дій позивач подав 22 грудня 2019 року, через рік і три місяці після звільнення;

спір щодо нарахування та виплати компенсації виник після отримання позивачем відповіді військової частини НОМЕР_1 з відмовою щодо нарахування та виплати у зв`язку з відсутністю підстав для нарахування компенсації;

право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учаснику бойових дій, встановлене рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 560/502/20. Цим рішенням суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за усі невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 14 вересня 2018 року, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 560/502/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, відповідач добровільно виконав 26 травня 2020 року, нарахувавши та виплативши позивачу компенсацію в розмірі 40 805,16 грн.

Оскільки відповідач виплатив компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, належну позивачу на день звільнення, то підстави для застосування судом до військової частини НОМЕР_1 наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, за порушення строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки відсутні.

Спір щодо виплати зазначеної компенсації, який виник між позивачем та відповідачем через рік і три місяці після звільнення позивача, вирішений рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 560/502/20. Обов`язок військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу компенсації виник у відповідача 07 серпня 2020 року (після набрання рішенням суду законної сили).

За змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі вирішення спору щодо виплати працівнику сум при звільненні, власник або уповноважений орган зобов`язані нарахувати та виплатити належні такому працівнику суми після набрання рішенням законної сили у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи те, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду, яким вирішений спір щодо права позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 роки набрало законної сили 07 серпня 2020 року, то саме з цієї дати у відповідача виникає обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Відповідач нарахував та виплатив позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 роки, право на яке визнане рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 560/502/20, до набрання цим рішенням законної сили (07 серпня 2020 року). Отже, затримки щодо виплати цих коштів позивачу не було.

За змістом статей 116 і 117 Кодексу законів про працю України та відповідно до правових позицій Верховного Суду, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних працівнику безспірних сум. Тому, виплата позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, яка була предметом судового спору, до набрання рішенням суду законної сили (до настання дати, з якої така виплата стає обов`язком відповідача) звільняє відповідача від негативних наслідків, передбачених зазначеними вище нормами Кодексу законів про працю України.

Тому, з урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2018 року по 26 травня 2020 року, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя О.К. Ковальчук