Справа № 140/2361/19
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/2361/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області (далі - ТУ ДСА у Волинській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України (далі - ГУ ДКС України, третя особа) про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати судді Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_1 за період з 04.12.2018 по день винесення рішення суду по справі суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів; зобов`язання провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_1 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018: за період з 04.12.2018 по 31.07.2019, виходячи з розрахункової величини 15 (п`ятнадцять) мінімальних заробітних плат встановлених на 01.01.2018 та на 01.01.2019 відповідно, та починаючи з 23.01.2019 з додаванням надбавки за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №1016/2009 від 07.12.2019 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Ківерцівського районного суду Волинської області. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №479-VIII від 21.05.2015 ОСОБА_1 обрано на посаду судді Ківерцівського районного суду Волинської області безстроково.

За період з 01.12.2018 по 31.07.2019 позивачу нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Наказом голови Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.01.2019 №01/02-04 встановлено з 23.01.2019 судді Ківерцівського районного-суду Волинської області ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років відповідно до ч.5 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 40 відсотків посадового окладу судді.

Позивач зазначає, що отримавши 28.12.2018 суддівську винагороду за грудень 2018 року дізналася про те, що її розмір не відповідає розміру, установленому Законом. Позивач не погоджується із сумою нарахованої їй суддівської винагороди та вважає, що відповідачем порушено її право на належне матеріальне забезпечення, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 04.1.2018 №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII, внаслідок чого це положення Закону підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат». Позивач звертає увагу, що відповідно до зазначеного Рішення Конституційного Суду України кожен суддя, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, починаючи з грудня 2018 року мав право на отримання суддівської винагороди на основі посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тоді як відповідач, всупереч приписів статті 19 Конституції України та діючого законодавства, зокрема Закону України «Про судоустрій і статус суддів», нараховує суддівську винагороду на підставі розміру прожиткового мінімуму.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.1-1а).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.35-40) позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнюють частину третю статті 133 Закону №245З-VI і становлять єдину спеціальну норму, якою визначається розмір посадового окладу судді. Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, такі як пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Отож, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що «до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року». Таким чином, законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався до такого врегулювання. Посилається на те, що вказана правова позиція також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 30.01.2019 у справі №805/2089/17-а та постанові від 24.04.2019 у справі №812/727/17. Разом з тим зазначає, що згідно з ч.3 ст.133 вказаного Закону (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 зазначене положення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат». В той же час, пункт 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлює, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, щоо не суперечить цьому Закону. Вказаний закон набрав чинності 01.01.2017 року, тобто до ухвалення Конституційним Судом України рішення № 11-р/2018. Станом на дату винесення даного рішення Конституційного Суду України - 04.12.2018 року вказаний закон є чинним, не скасований та не визнаний неконституційним. Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пункт 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII визначає розрахункову величину для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат - прожитковий мінімум без надання будь-яких привілеїв у такому визначенні будь-яким категоріям працівників, зокрема суддям.

Крім того зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 щодо зниження законодавцем рівня гарантій незалежності судді було надано висновок саме стосовно ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права па справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII. Положення же пункту 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII у вказаному Рішенні Конституційного Суду України на предмет невідповідності його Конституції України не розглядалися, неконституційними не визнані, а отже підлягають застосуванню. Також зазначає, що з урахуванням положень статті 24 Конституції України вибіркове застосування або незастосування до деяких категорій працівників положень п.3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII являє собою різницю у поводженні та суперечить принципу рівності громадян.

На думку представника відповідача, наведені положення дають підстави для висновку, що ТУ ДСА України в Волинській області не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок та виплату суддівської винагороди.

У поясненнях на позовну заяву представник третьої особи зазначив, що відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України та Положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, затвердженого Наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №108, основним завданням Головного управління Казначейства є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Головне управління Казначейства здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів. Розпорядник бюджетних коштів Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Волинській області обслуговується в Головному управлінні Казначейства. Контроль за нарахуванням та виплатою вказаним розпорядником заробітної плати в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не входить до компетенції органів казначейської служби.

Виходячи з вищевикладеного, у жодні цивільно-правові відносини з позивачем орган Казначейства не вступав, будь-які дані щодо предмету спору в Головному управлінні Казначейства відсутні (а.с.28-29).

Ухвалою від 29.08.2020 дану справу визнано типовою та провадження зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №200/9195/19-а (а.с.48-50).

Ухвалою від 15.12.2020 поновлено провадження у справі.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, Указом Президента України «Про призначення суддів» від 07.12.2009 №1016/2009 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Ківерцівського районного суду Волинської області (а.с.13-16).

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 21.05.2015 №479-VIII ОСОБА_1 обрано на посаду судді Ківерцівського районного суду Волинської області безстроково (а.с.17-21зворот).

Наказом голови Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.01.2019 №01/02-04 встановлено з 23 січня 2019 року судді Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років відповідно до ч.5 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 40 відсотків посадового окладу судді. Стаж роботи станом на 23.01.2019 становить 15 років (а.с.22).

Не погоджуючись із розрахунком посадового окладу, а відтак і з розміром надбавки за вислугу років, що розраховується у відсотковому відношенні від розміру посадового окладу, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020 у зразковій справі №200/9195/19-а за позовом ОСОБА 1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії вказано на ознаки цієї типової справи: відповідачем у них є один і той самий суб`єкт владних повноважень (Територіальне управління Державної судової адміністрації України); спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (виплата суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді суддівської винагороди відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року №1774-VIII із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини, замість застосування для розрахунку - мінімальної заробітної плати, після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018); позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування й виплати суддям суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів та зобов`язати відповідача здійснити нарахування й виплату такої винагороди, на основі розрахункової величини - 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з 4 грудня 2018 року).

Отже, за ознаками типової справи, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020 за результатами розгляду зразкової справи №200/9195/19-а, дану справу визнано типовою та в силу приписів частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у цій справі суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові, які полягають у наступному.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частинами 1, 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частина 3 цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16.10.2019 №193-ІХ) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 02.06.2016), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№ 18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16.10.2019 №193-ІХ) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Згідно з частиною першою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, 04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Разом з тим, 06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо розрахункової величини для визначення розміру посадового окладу суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, в тому числі з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018, суд зазначає наступне.

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Законом №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Суд зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №520/11431/18 та від 09.08.2019 у справі № 826/9404/17.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн, як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

З викладеного випливає, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн (10 х 1600 грн. мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн (10 х 1600 грн).

Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін. До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Отже, враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, так як застосуванню підлягає як розрахункова величина прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з грудня 2018 року до липня 2019 року включно), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому ТУ ДСА України в Волинській області правомірно керувалося його положеннями. Натомість, з огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину.

Стосовно доводів позивача про те, що диференціація у визначенні розміру суддівської винагороди залежно від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання має дискримінаційний характер, суд зазначає наступне.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11.06.2002, заява №36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Так, проходження суддями кваліфікаційного оцінювання відповідає конституційним положенням, зокрема приписам частини десятої статті 131 («… Відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів… оцінювання…»), підпункту 4 пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України («Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом).

Мета встановлення відмінностей у порядку визначення суддівської винагороди також є істотною, оскільки Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 №1401-VIII і Закон України «Про судоустрій і статус суддів України» від 02.06.2016 №1402-VIII стали основою інституційної реформи судової влади в Україні, закріпили оновлені засади правового статусу судді, в тому числі щодо порядку зайняття посад і підтвердження здатності здійснення правосуддя у відповідних судах. Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», внесені ним зміни були необхідними в першу чергу для утвердження незалежності судової влади, зокрема шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу. Метою цих заходів є практична реалізація принципу верховенства права і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Венеційська комісія у своєму висновку від 30 червня 2017 року №JUD-UKR/298/2017 [RJU/AT] щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів України» від 02 червня 2016 року зазначила, що процедура, передбачена в пункті 20 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону та підпункті (4) пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України (підтвердження відповідності суддів займаним посадам), має обмежену сферу та час застосування. Зважаючи на існуючу слабкість судової системи та майже повну відсутність довіри до неї з боку суспільства, вимога, щоб ці судді пройшли процедуру оцінювання, котра може призвести до їх звільнення, може бути зрозумілою та, мабуть, навіть виправданою за виняткових обставин залежно від того, як проводитиметься процедура оцінювання та за умови суворого дотримання належних гарантій.

Відтак запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні, а тому проведення такого оцінювання є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства.

Процедура кваліфікаційного оцінювання врегульована Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року» і передбачає відповідні критерії та етапи, проводиться прозоро і публічно (глава 1 Розділу V). Обраний підхід до встановлення відповідності суддів займаним посадам шляхом кваліфікаційного оцінювання неконституційним не визнавався, а тому відсутні підстави для визнання обраного способу неналежним, а відповідних процедур кваліфікаційного оцінювання - необґрунтованими чи несправедливими.

Отже, встановлені чинним на час існування спірних правовідносин законодавством відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Суд бере до уваги доводи позивача про те, що він не пройшов кваліфікаційного оцінювання з незалежних від нього причин. На цю проблему звернула увагу Венеційська комісія за демократію через право у висновку №969/2019 від 09 грудня 2019 року CDL (2019) 027 «Щодо змін до законодавчих актів, які регулюють статус Верховного Суду та органів суддівського врядування» (стосовно Закону України від 16.10.2019), зазначивши, що різниця у суддівській винагороді між повторно призначеними суддями та іншими суддями дійсно є проблемою, яка повинна бути вирішена шляхом доопрацювання процедури повторного оцінювання.

Відтак суд вважає, що недосконалість здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання в аспекті його оперативності (швидкості) не може автоматично означати дискримінаційний характер кваліфікаційного оцінювання як такого.

Окрім іншого, позивач зазначає про те, що держава не дотримала вимог принципу пропорційності, які визначені у рішенні ЄСПЛ від 15.10.2013 у справі «Савіцкас та інші проти Литви».

Так, у справі «Савіцкас та інші проти Литви» (рішення від 15.10.2013, заява № 66365/09 і 5 інших заяв) ЄСПЛ визнав подану заяву неприйнятною, оскільки застосовувані державою заходи економії мали загальний характер, що виражався у пропорційному зменшенні заробітної плати не лише суддів, а й усього публічного сектору через об`єктивне погіршення економічної та фінансової ситуації в державі.

У цьому рішенні ЄСПЛ, надаючи оцінку доводам заявників (суддів) про позбавлення їх власності шляхом виплати меншої заробітної плати, якими вони обґрунтовували порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, зазначив, що будь-яке втручання у право власності має бути достатньо пропорційним меті, яку потрібно досягти. Іншими словами, має бути досягнутий «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідного балансу не вдасться віднайти, якщо на особу чи осіб було покладено індивідуальний і надмірний тягар (пункт 91). Крім того, у пункті 93 цього рішення ЄСПЛ вказав, що, надаючи оцінку тому, чи був дотриманий відповідний баланс, ЄСПЛ звертає увагу на той факт, що суворі міри були прийняті у зв`язку з дійсною та неочікуваною бюджетною кризою в Литві. У цьому контексті ЄСПЛ вважає вирішальним те, що зменшення зарплат у державному секторі не виключало і судові органи. Навпаки, зниження зарплат суддів було частиною значно ширшої програми заходів жорсткої економії, що впливали на заробітну плату в усьому державному секторі. ЄСПЛ зазначив, що, незважаючи на принцип незалежності суддів, було б несправедливо ставитися до суддів як до винятку та звільняти їх від заходів жорсткої економії.

Суд зауважує, що запровадження законодавцем кваліфікаційного оцінювання та, як наслідок, окреме правове регулювання винагороди тих суддів, які його не пройшли, здійснено з огляду на ситуацію, яка виникла в державі у зв`язку з низьким рівнем довіри суспільства до судової влади в Україні. Мета цього правового обмеження є законною та зумовлена її відповідністю публічним інтересам. Крім того, зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум не стосується лише суддів, а поширюється на широкий спектр суспільних відносин.

Відтак у суду відсутні підстави вважати, що шляхом призначення кваліфікаційного оцінювання та переходу до іншої розрахункової величини для визначення розміру посадових окладів і заробітної плати працівників державою не дотримано «справедливого балансу» між інтересами суспільства та правами суддів.

Одночасно, суд зауважує, що вказане рішення ЄСПЛ у частині визначення змісту принципу пропорційності не можна повною мірою застосовувати до правовідносин, пов`язаних із врегулюванням оплати праці в Україні тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, й тих, які його не проходили. Безумовно, висновок ЄСПЛ про необхідність дотримання «справедливого балансу» характеризує принцип пропорційності. Однак, зважаючи на висновки у справі «Савіцкас та інші проти Литви», суд акцентує увагу на тому, що запровадження кваліфікаційного оцінювання в Україні не пов`язано з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі, чим обумовлені висновки ЄСПЛ у справі «Савіцкас та інші проти Литви». До того ж у цьому рішенні фінансові обмеження стосувалися всіх суддів Литви, а також службовців публічної адміністрації.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про порушення Україною вимог принципу пропорційності, викладених у рішенні ЄСПЛ у справі «Савіцкас та інші проти Литви», оскільки вважає ці доводи необґрунтованими.

Крім того, суд відхиляє аргументи позивача про невідповідність Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII принципам «якості закону» і правової визначеності, з огляду на наступне.

Як випливає з практики ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24.04.2008 у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11, пункт 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення і застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, пункти 31-32; від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, пункт 65).

У рішенні Конституційного Суду України від 29.06.2010 №17-рп/2010 вказано, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Позивач обґрунтовує невідповідність Закону №1774-VIII принципам «якості закону» і правової визначеності тим, що ані цим, ані іншими законами не скасовано й не внесено змін до норм спеціальних законів, зокрема частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону, частини першої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, а також статей 8 Законів України про Державний бюджет України на 2018 і 2019 роки.

У цьому контексті суд звертає увагу на вже раніше сформовані правові позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції щодо практики застосування наведених законодавчих норм при визначенні суддівської винагороди (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 804/2622/17, від 09.08.2019 у справі № 826/9404/17, від 04.03.2020 у справі № 809/1684/17).

З огляду на встановлені обставини і правове регулювання, враховуючи судову практику ЄСПЛ і висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, суд дійшов висновку, що нараховуючи і виплачуючи ОСОБА_1 суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у період з грудня 2018 року до липня 2019 року включно, ТУ ДСА України в Волинській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій