Справа № 640/14951/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року м. Київ № 640/14951/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення про виключення з реєстру

платників єдиного податку, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі-відповідач), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 28.09.2018 №711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення (повідомлення) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15 про відмову у прийнятті податкової звітності;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві визнати такими, що подані та зареєстровані податкові декларації платника єдиного податку третьої групи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 :

за І квартал 2019 року, була прийнята 08.05.2019 реєстраційний №19529211,

за І півріччя 2019 року, була прийнята 22.07.2019 реєстраційний № НОМЕР_2 ,

за три квартали 2019 року, була прийнята 04.11.2019 реєстраційний № ,

за рік 2019, була прийнята 07.02.2020 реєстраційний № .

Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваного рішення, з огляду на порушення контролюючим органом умов і порядку прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку, оскільки для перевірки повноти та своєчасності розрахунків з бюджетом необхідно проводити перевірку, тому приймаючи оскаржуване рішення відповідач не діяв на підставі, в межах і у спосіб, передбачені чинним законодавством.

Крім того, позивач зазначає, що рішення (повідомлення) про відмову у прийнятті звітності від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15 також підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято відповідачем у зв`язку з неправомірним виключенням позивача з реєстру платників єдиного податку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 відкрито спрощене провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив на позовну заяву, копію відзиву одночасно надіслати позивачу.

Відповідачем 20.08.2020 подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що згідно з даними інтегрованих карток на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів у ФОП ОСОБА_1 наявний податковий борг з єдиного податку, а саме: 01.04.2018 -139,70 грн, 01.05.2018 - 139,70 грн, 01.06.2018 - 142,98 грн, 01.07.2018 - 142,98 грн, 01.08.2018 - 142,98 грн, 01.09.2018 - 143,12 грн. Заборгованість по єдиному податку виникла у зв`язку з несплатою грошового зобов`язання в сумі 170,0 грн, визначеного Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві в податковому повідомленні-рішенні від 14.02.2018 №, прийнятого на підставі акта про результати камеральної перевірки податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця від 24.01.2018 №615/26-15-13-02-11/ НОМЕР_1 . Актом про результати камеральної перевірки від 24.01.2018 №615/26-15-13-02-11/ НОМЕР_1 встановлено порушення терміну подання декларації, відповідальність за що передбачена пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України. Нарахування штрафних санкцій в сумі 170,0 грн по податковому повідомленню-рішенню від 14.02.2018 № проведені в ІКП 24.03.2018.

Вказано, що станом на 24.03.2018 податкові зобов`язання погашені частково (за рахунок переплати) та обліковується недоїмка в сумі 139,70 грн. Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві за недотримання платником єдиного податку ФОП ОСОБА_1 вимог абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України прийнято рішення про виключення з реєстру платника єдиного податку з 01.10.2018 року №711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 від 28.09.2018.

Представником позивача 27.08.2020 подано відповідь на відзив, в якій додатково наголошено на обгрунтованості позовних вимог та вказано, що відповідач зазначає, що рішення № 711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 від 28.09.2018 про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку прийняте на підставі положень пункту 299.10 статті 299 та абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України, а не на підставі пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України, а тому, на думку відповідача, для його прийняття не потрібно попередньо проводити перевірку платника податків.

Позивач не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки згідно пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України виявлення контролюючим органом порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, відповідно й порушення абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України (наявність податкового боргу), здійснюється виключно під час проведення перевірки такого платника єдиного податку, яка оформлюється актом перевірки. Тому прийняття рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку на підставі абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України потребує обов`язкового проведення перевірки та складання акту.

Зазначено, що Податковим кодексом України закріплена чітка послідовність дій, які мають бути обов`язково вчинені контролюючим органом до прийняття відповідного рішення (проведення перевірки платника єдиного податку, виявлення допущення ним порушення, зокрема, встановлення факту наявності податкового боргу, складання акта перевірки та прийняття на його підставі рішення). Іншої процедури законодавчо не передбачено, проте, відповідачем не було подано суду доказів проведення відносно позивача будь-якої перевірки та виявлення наявності у нього податкового боргу станом на 28.09.2018 зі сплати єдиного податку, а також складання акта перевірки, що слугувало б підставою для прийняття рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку.

Також, представником позивача 30.09.2020 подано заяву про розподіл судових витрат, в якій просить стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24000, 00 грн.

Представником відповідача 12.10.2020 подано відзив щодо заяви про розподіл судових витрат, в якому останній просить відмовити в задоволенні вказаної заяви, вказавши, що вимоги позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві є необґрунтованими та безпідставними та є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перебуває на обліку в ДПІ у Деснянському районі Головного управління Державної податкової служби у м. Києві як фізична особа-підприємець, з 01.01.2012 по 30.09.2018 була зареєстрована платником єдиного податку третьої групи за ставкою 5% від доходу.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 28.09.2018 №4270/26-15-13-14-17 ФОП ОСОБА_1 виключено з реєстру платників єдиного податку відповідно до підпункту 299.10.3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України, у випадку, визначеному абзацом 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України (у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів).

Повідомленням про відмову у прийнятті звітності від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15 Головне управління Державної податкової служби у м. Києві повідомило позивача, що за результатами перевірки наявності та достовірності обов`язкових реквізитів (п. 49.8 ст. 49 ПК України) декларації платника єдиного податку за І квартал 2019 року, яка була прийнята 08.05.2019, за І півріччя 2019 року, яка була прийнята 22.07.2019, за три квартали 2019 року, яка була прийнята 04.11.2019, за рік 2019, яка була прийнята 07.02.2020 вважаються неподаними у зв`язку з порушенням вимог нормативно-правових актів, а саме подання податкової декларації з недостовірним значенням обв`язкового реквізиту "звітний (податковий) період" (не відповідає обраному режиму оподаткування), так як у звітному періоді платник не перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Вважаючи вказані рішення контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Порядок нарахування та строки сплати єдиного податку визначені у статті 295 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі:

1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву;

2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення;

3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу;

4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків.

Відповідно до абзацу восьмого підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

Відповідно до пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому, реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

До того ж, аналіз наведених вище норм свідчить про те, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. При цьому прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування.

Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд у постановах від 19.02.2019 року по справі №826/7216/17, від 05.02.2019 року по справі №805/206/17-а.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 28.09.2018 № 711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 підставою для його прийняття стали норми абзацу 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України.

При цьому, передумовою прийняття вказаного рішення стала доповідна від 26.09.2018 №14270/26-15-13-14-17.

Як вбачається з поданого відповідачем відзиву, наявність у позивача заборгованості по єдиному податку з фізичних осіб на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів податковим органом встановлено за даними інтегрованої картки останнього. Заборгованість по єдиному податку виникла у зв`язку з несплатою самостійно визначеного грошового зобов`язання в податковій декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за звітній період 2018 рік.

У той же час, всупереч вимогам пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України перевірку з вказаного питання податковим органом проведено не було, відповідно і акт перевірки останнім не складався, що не заперечується відповідачем, зокрема, у поданому відзиві на позов та у відповіді на адвокатський запит від 15.06.2020 №1803/АДВ/26-15-33-17-15.

Таким чином, враховуючи те, що несплата позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання з єдиного податку протягом двох послідовних кварталів встановлена контролюючим органом на підставі аналізу даних IC "Податковий блок" в інтегрованій картці платника, а не на підставі акта перевірки, яка, в свою чергу, відповідачем і не проводилася, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено умови і порядок прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми законодавства, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що контролюючий орган при прийнятті рішення від 28.09.2018 №711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку діяв всупереч та не у відповідності до повноважень, наданих йому законодавством України, а тому зазначене рішення контролюючого органу є протиправним і підлягає скасуванню.

Крім цього, позивач також просить суд скасувати рішення (повідомлення) про відмову у прийнятті звітності від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15. Позивач зазначає, що декларації платника єдиного податку позивача за 2019 рік не прийняті контролюючим органом у зв`язку з неправомірним виключенням його з реєстру платників єдиного податку на підставі рішення від 28.09.2018. У випадку скасування рішення від 28.09.2020 підлягає скасуванню також рішення (повідомлення) про відмову у прийнятті звітності.

Розглядаючи питання про скасування рішення про відмову у прийнятті звітності від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15 суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України передбачає, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48, а також недотримання вимог абзаців першого - третього пункту 49.4 статті 49 цього Кодексу контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:

- у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання;

- у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

З матеріалів справи вбачається, що декларації платника єдиного податку за І квартал 2019 року, була прийнята 08.05.2019, за І півріччя 2019 року, була прийнята 22.07.2019, за три квартали 2019 року, була прийнята 04.11.2019, за рік 2019, була прийнята 07.02.2020.

Повідомлення про відмову у прийнятті звітності складено лише 20.05.2020.

Вимогами підпункту 49.12.2 пункту 49.12 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Контролюючий орган пропустив строк для направлення письмового повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації, що є підставою для скасування рішення (повідомлення) про відмову у прийнятті звітності від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд враховує, що внаслідок скасування рішення від 28.09.2018 №711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку позивач буде вважатися таким, що перебуває на спрощеній системі оподаткування з 30.09.2018 у тому числі і у 2018, 2019, 2020 роках.

З метою належного захисту права позивача та уникнення негативних наслідків для нього, пов`язаних із застосуванням штрафних санкцій за несвоєчасне подання звітності, необхідним є також зобов`язати відповідача визнати такими, що подані та зареєстровані податкові декларації платника єдиного податку третьої групи ФОП ОСОБА_1 за 2019 рік.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 24000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2018 року по справі №904/8308/17 дійшов висновку про те, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати Були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у додатковій постанові від 08 травня 2018 року по справі №810/2823/17 зробив висновок, що надані позивачем первинні документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу повинні:

- відповідати вимогам первинного документа встановленим вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, містити посаду особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції;

- зміст послуг (зазначених в договорі про надання правової допомоги та актах) повинен мати посилання на конкретні дії та/або документи, вчинені/складені адвокатом;

- платіжний документ має утримувати в собі належне, повне призначення платежу та відмітки банку його проведення відповідно до пунктів 1.22, 2.3, 2.24 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21 січня 2004 року.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано наступні документи: договір про надання правової допомоги №02/06-20 від 02.06.2020, додаткову угоду №1 від 02.06.2020, акт наданих послуг від 07.09.2020, звіт про надані послуги АБ «Антона Гаврика» по клієнту ФОП ОСОБА_1 за період з 02.06.2020 року по 07.09.2020, рахунок на оплату №1 від 24.06.2020, платіжне доручення від 26.06.2020 №43 на суму 24 000 грн про оплату наданих послуг про надання правової допомоги.

Відповідач заперечував та просив відмовити в задоволенні вимог про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, вказавши, що розмір витрат є необґрунтованими та безпідставними та є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

Суд вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу у сумі 24000,00 грн. є завищеним, з огляду на різновид провадження, у порядку якого здійснено розгляду адміністративної справи №640/14951/20, а саме - спрощеного провадження.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що дана категорія справ є справою незначної складності, а також, враховуючи зміст позовної заяви та наданих документів, які готувалися представником позивача, суд приходить до висновку, що винагорода за такі послуги підлягає зменшенню до 12000,00 грн.

Таким чином, враховуючи обсяг складених адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, заявлені суми винагороди є неспівмірними, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимога представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 24000,00 грн., підлягає частковому задоволенню у розмірі 12000,00 грн..

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Керуючись статтями 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 28.09.2018 №711/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 про виключення фізично-особи підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку;

Визнати протиправним та скасувати рішення (повідомлення) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 20.05.2020 №22235/ФОП/26-15-33-15-15 про відмову у прийнятті податкової звітності.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві визнати такими, що подані та зареєстровані податкові декларації платника єдиного податку третьої групи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ):

- за І квартал 2019 року, була прийнята 08.05.2019 реєстраційний №19529211,

- за І півріччя 2019 року, була прийнята 22.07.2019 реєстраційний №,

- за три квартали 2019 року, була прийнята 04.11.2019 реєстраційний№ ,

- за рік 2019, була прийнята 07.02.2020 реєстраційний №.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири гривні) 00 копійок.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 (дванадцять тисяч гривень) 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.