Справа № 640/26484/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року м. Київ № 640/26484/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Дьяченко О.В.,

за участю представників сторін:

представника позивача: Картозії Л.Ш.,

представника відповідача: Гаврилюк Е.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомГромадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ»
доМіністерства з розвитку громад на території України
провизнання протиправними та нечинними окремі положення рішення
На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 лютого 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» (далі по тексту - позивач, ГО «ВСПТП «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ») звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства з розвитку громад на території України (далі по тексту - відповідач, Мінрегіон), в якому просить визнати протиправними та нечинними окремі положення Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - будівельного господарства України від 21 жовтня 2011 року №244, зареєстрованого в Мін`юсті 22 листопада 2011 року за №1330/20068, а саме: абзац четвертий підпункту 1.4, підпункти 1.5, 1.6, абзац перший підпункту 1.9, підпункти 2.4, 2.5 в частині застосування словосполучень «комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності Розділу ІІ)».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі №640/1857/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року, 15 серпня 2020 року він звернувся до Міністерства з розвитку громад на території України з пропозицією щодо перегляду підпунктів 1.5, 1.6 Порядку №244 на наявність у суб`єкта нормотворення компетенції (повноважень) видавати (затверджувати) такі правові норми. Також згідно вказаного листа, у разі якщо під час перегляду буде виявлено, що підпункти 1.5, 1.6 Порядку №244 видано суб`єктом нормотворення з перевищенням компетенції (повноважень), позивач просив виключити ці положення з регуляторного акту та одночасно внести відповідні зміни до інших положень, які нерозривно пов`язані з приписами зазначених підпунктів.

Відповідач листом від 23 вересня 2020 року №8/14/6818-20 повідомив позивача, що з метою приведення положень Порядку №244 у відповідність до вимог Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про ліцензування видів господарської діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №554 «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури» Мінрегіоном розроблено Проект, який наразі готується до направлення на погодження до заінтересованих органів.

З огляду на викладене, позивач вважає, що його пропозиції, викладені у зверненні від 15 серпня 2020 року, регуляторним органом не розглянуті по суті.

Крім того, на думку позивача, підпункт 1.5 Порядку №24 запроваджує вид документації у сфері містобудування, який не передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», будівельними нормами і правилами, а підпункт 1.6. Порядку №244, яким встановлена вимога щодо ліцензування та сертифікації робіт по розробці комплексної схеми розміщення транспортних засобів, не відповідає Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та постанові Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №554, що свідчить про те, що повноваження сільської, селищної, міської, районної рад, їх виконавчих органів та районної держадміністрації, встановлені підпунктом 1.6 Порядку №244, не відповідають повноваженням цих органів, передбачених Конституцією та законами України.

Таким чином, підпункти 1.5, 1.6 Порядку №244, а також інші положення, які нерозривно пов`язані з приписами зазначених підпунктів, порушують елемент верховенства права, а саме принцип правової визначеності, яким гарантується забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності, а також передбачає, що закон, як і будь - який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

Ухвалою суду від 16 листопада 2020 року, за клопотанням позивача, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

24 листопада 2020 року від Міністерства з розвитку громад на території України надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено, що на виконання листів Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року №49862/16385-32-19/10.1.3 та від 23 січня 2020 року №110/30055-26-19/10.1.3 щодо наказу Мінрегіону від 21 жовтня 2011 року №244, ним розроблено наказ від 27 грудня 2019 року №340 «Про внесення змін до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності». Водночас, Мін`юстом прийнято рішення від 23 січня 2020 року №227/5 про повернення нормативно - правового акту без державної реєстрації для доопрацювання, у зв`язку з чим, наказом Мінрегіону від 21 лютого 2020 року №52 скасовано наказ від 27 грудня 2019 року №340.

Також, відповідач зазначив, що ним розроблено новий проект наказу «Про внесення змін до Порядку №244, яким передбачено внесення змін до пункту 1.4, скасування пунктів 1.5 - 1.7, а пункти 1.9, 2.4, 2.5 викласти у новій редакції. Вказаний проект розміщено на офіційному веб - сайті Мінрегіону з метою проведення публічного обговорення з громадськістю, погоджено з Державною регуляторною службою України, а також направлено на погодження з Всеукраїнською асоціацією органів місцевого самоврядування «Асоціація міст України».

Крім того, пропозиції позивача про перегляд окремих положень нормативно - правового акту, що надійшли листом від 15 серпня 2020 року №675 були розглянути та Мінрегіоном надана відповідь від 23 вересня 2020 року №8/14/6818-20. При цьому, усі пункти Порядку №244, на неправомірність яких вказує позивач, виключені або викладені у новій редакції.

На думку відповідача, наведені доводи спростовують твердження позивача про те, що його пропозиції від 15 серпня 2020 року не були розглянуті.

30 листопада 2020 року від ГО «ВСПТП «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» надійшла відповідь на відзив у якій зазначено, що відзив не мстить заперечень щодо наведених позивачем обставин, пов`язаних з невідповідністю підпунктів 1.5, 1.6 Порядку №244 правовим актам вищої юридичної сили, а докази, надані додатком до відзиву, не містять інформації щодо предмета доказування.

26 січня 2021 року від Міністерства з розвитку громад на території України надійшли додаткові пояснення у справі у яких зазначено, що Мінрегіоном вживаються всі відповідні заходи для приведення Порядку №244 у відповідність до вимог Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про ліцензування видів господарської діяльності» та постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №554 «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури».

27 січня 2021 року в ході судового засідання представником ГО «ВСПТП «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» долучено до матеріалів справи додаткові пояснення по справі у яких зазначено, що аргументи відповідача, викладені у додаткових поясненнях, в цілому не стосуються предмету доказування у даній справі.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

Громадська організація «ВСПТП «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» зареєстрована як юридична особа з 12 вересня 2001 року, видами діяльності є код КВЕД 94.11 Діяльність організацій промисловців і підприємців (основний); код КВЕД 94.99 Діяльність інших громадських організацій, н. в. і. у, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так, відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року №633/2011 (далі по тексту - Положення №633/2011, у редакції, чинній на момент затвердження спірного Порядку №244), Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (Мінрегіон України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.

Мінрегіон України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної житлової політики і політики у сфері будівництва, архітектури, містобудування та житлово-комунального господарства.

Пунктом 3 Положення №633/2011 передбачено, що основними завданнями Мінрегіону України є:

1) формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах, зокрема будівництва, архітектури, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства;

2) забезпечення технічного регулювання у сфері будівництва, містобудування, промисловості будівельних матеріалів, житлово-комунального господарства.

Згідно пункту 4 Положення №633/2011 Мінрегіон України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема затверджує нормативно-правові акти з питань архітектурно - будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до пункту 8 Положення № 633/2011 Мінрегіон України у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує Віце-прем`єр-міністр України - Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Накази Мінрегіону України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Мінрегіону України підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази Мінрегіону України, видані в межах його повноважень, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Так, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21 жовтня 2011 року №244, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за № 1330/20068, затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі по тексту - Порядок №244).

Наведений вище наказ був прийнятий на виконання частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до частин першої, другої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття наказу про затвердження Порядку №244) мала архітектурна форма - невелика споруда декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовується для покращення естетичного вигляду громадських місць і міських об`єктів, організації простору та доповнює композицію будинків, будівель, їх комплексів.

До малих архітектурних форм належать:

1) альтанки, павільйони, навіси;

2) паркові арки (аркади) і колони (колонади);

3) вуличні вази, вазони і амфори;

4) декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади;

5) монументальна, декоративна та ігрова скульптура;

6) вуличні меблі (лавки, лави, столи);

7) садово-паркове освітлення, ліхтарі;

8) сходи, балюстради;

9) паркові містки;

10) обладнання дитячих ігрових майданчиків;

11) павільйони зупинок громадського транспорту;

12) огорожі, ворота, ґрати;

13) меморіальні споруди (надгробки, стели, обеліски тощо);

14) рекламні та інформаційні стенди, дошки, вивіски;

15) інші об`єкти, визначені законодавством.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

За приписами частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

З огляду на викладене, судом встановлено, що Мінрегіон України (правонаступником якого є Мінрегіон) у межах своїх повноважень, визначених Положенням №633/2011, та на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийнято наказ від 21 жовтня 2011 року №244, яким затверджено Порядок №244.

Згідно з пунктом 1.9 Порядку №244 дообладнання (переобладнання) приміщень усередині будинків та споруд здійснюється на частині їх площі залежно від функціонального призначення та бажаного місця розміщення ТС, а також комплексної схеми розміщення ТС на підставі договору оренди з власником (користувачем) приміщення будинку, споруди за погодженням з органами державного нагляду, необхідність отримання яких передбачено законами України, з дотриманням будівельних, санітарних та пожежних норм. При дообладнанні (переобладнанні) приміщень усередині будинків та споруд IV або V категорій складності розміщення таких приміщень здійснюється відповідно до комплексної схеми розміщення ТС.

Розміщення ТС на території ринку як торговельного об`єкта визначається планувальною документацією території цього ринку або проектною документацією його споруди.

Також, відповідно до положень пунктів 2.4, 2.5 Порядку №244 відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам визначає відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

У разі відсутності у складі відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради органу з питань містобудування та архітектури відповідність намірів щодо місця розташування ТС на території сільської, селищної, міської ради визначає орган з питань містобудування та архітектури відповідної районної державної адміністрації за територіальною належністю. У такому випадку строк розгляду заяви становить п`ятнадцять робочих днів.

Про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам замовник повідомляється відповідним органом з питань містобудування та архітектури письмово протягом трьох робочих днів з дня такого визначення відповідності намірів або замовнику надається аргументована відмова щодо реалізації намірів розміщення ТС.

Тобто, вказаними підпунктами Порядку №244 визначено поняття, склад та зміст комплексної схеми розміщення тимчасової споруди, вимоги до суб`єктів, які мають право виконувати проектні роботи; зазначено органи, які уповноважені приймати рішення на розроблення комплексної схеми та визначено органи, які уповноважені приймати рішення про затвердження комплексної схеми.

Позивач, як на підставу для скасування пункту 1.5 Порядку №244, посилається на те, що він запроваджує вид документації у сфері містобудування, який не передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», будівельними нормами і правилами, на що суд зазначає таке.

У відповідності до пункту 1.3 Порядку №244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно абзацу 4 пункту 1.4 Порядку №244 комплексна схема розміщення ТС - схема розміщення ТС на території населеного пункту або його частині.

У відповідності до пункту 1.5 Порядку №244 комплексна схема розміщення ТС в межах вулиці (скверу, бульвару, провулку, узвозу, проїзду, площі, майдану тощо), мікрорайону (кварталу), населеного пункту - текстові та графічні матеріали, якими визначаються місця розташування ТС, розроблені з урахуванням вимог будівельних, санітарно-гігієнічних норм, а також існуючих містобудівних обмежень, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання територій, охорони історико-культурної спадщини, земельно-господарського устрою.

Таким чином, комплексна схема розміщення ТС являє собою комплекс текстових та графічних матеріалів, якими визначаються місця розташування ТС на території конкретного населеного пункту.

У свою чергу, відповідно до Пунктів 7, 11, 12 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій;

проектна документація - затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва;

схеми планування території на регіональному рівні - планувальна документація, яка розробляється у розвиток Генеральної схеми планування території України та визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови, використання територій адміністративно-територіальних одиниць та їх окремих частин.

Таким чином, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено три види документації у сфері містобудування: містобудівна, проектна та планувальна.

Разом з тим, за своєю суттю та змістом, комплексна схема розміщення ТС є найбільш наближеною до проектної документації.

При цьому, позивачем не надано жодних доводів на підтвердження того, що комплексна схема розміщення ТС є новим видом документації у сфері містобудування, яка не відноситься ані до містобудівної, ані до проектної, ані до планувальної.

З огляду на викладене, доводи позивача стосовно того, що пункту 1.5 Порядку №244, запроваджує новий вид документації, що не передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» не знайшли свого документального підтвердження.

Також, як на підставу для скасування пункту 1.6 Порядку №244, позивач посилається на те, що ним встановлена вимога щодо ліцензування та сертифікації робіт по розробці комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, яка не відповідає Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та постанові Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №554, на що суд зазначає наступне.

Так, пунктом 1.6 Порядку №244 визначено, що комплексна схема розміщення ТС та архітип розробляються за рішенням сільської, селищної, міської, районної ради суб`єктом господарювання, який має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, та затверджуються рішенням (розпорядженням, наказом) виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. Розроблення комплексної схеми розміщення ТС та архітипу здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з пунктами 1-1, 5 частини першої статті 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» видача ліцензії - надання суб`єкту господарювання права на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про видачу ліцензії, про що робиться запис у ліцензійному реєстрі;

ліцензія - право суб`єкта господарювання на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

За приписами пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає, зокрема будівництво об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, за переліком видів робіт, що визначається Кабінетом Міністрів України, - з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У відповідності до Переліку видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, відповідальні виконавці яких проходять професійну атестацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 554 (далі по тексту - Перелік №554), відносяться:

1. розроблення містобудівної документації;

2. архітектурне та інженерно-будівельне проектування;

3. експертиза та обстеження у будівництві;

4. технічний нагляд;

5. інжинірингова діяльність у сфері будівництва в частині координації дій всіх учасників будівництва;

6. будівництво об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками;

7. здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та державного архітектурно-будівельного нагляду.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та Переліком №554 передбачено ліцензування не лише роботи з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, як про це зазначає позивач, а тому позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та такими, що відхиляються судом.

Крім того, позивач посилається на те, що повноваження сільської, селищної, міської, районної рад, їх виконавчих органів та районної держадміністрації, встановлені пунктом 1.6 Порядку №244, не відповідають повноваженням цих органів, передбачених Конституцією України та законами України, на що суд зазначає таке.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з положеннями частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, повноваження щодо прийняття рішень з питань встановлення правил з питань благоустрою території населеного пункту, торгівлі на ринках, віднесено до повноважень сільських, селищних та міських рад, чим спростовуються доводи позивача.

Крім того, позовні вимоги позивача про скасування абзацу 4 пункту 1.4, абзацу 1 пункту 1.9, пунктів 2.4, 2.5 в частині застосування словосполучень «комплексній схемі розміщення ТС не підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги є похідними від попередніх, підстав для задоволення яких суд не знайшов.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем принципу державної регуляторної політики, у зв`язку з не розглядом його пропозиції від 15 серпня 2020 року, суд зазначає таке.

Відповідно до приписів абзацу 2 частини першої статті 1 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі по тексту - Закон № 1160) державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 4 Закону № 1160-IV принципами державної регуляторної політики є:

доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми;

адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив;

ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності;

прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

При цьому, позивач, зазначаючи про порушення відповідачем принципів державної регуляторної політики, не конкретизує який саме із наведених принципів, на його думку, порушено.

Крім того, статтею 6 Закону № 1160-IV передбачено, що громадяни, суб`єкти господарювання, їх об`єднання та наукові установи, а також консультативно-дорадчі органи, що створені при органах державної влади та органах місцевого самоврядування і представляють інтереси громадян та суб`єктів господарювання, мають право: подавати до регуляторних органів пропозиції про необхідність підготовки проектів регуляторних актів, а також про необхідність їх перегляду; у випадках, передбачених законодавством, брати участь у розробці проектів регуляторних актів; подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднених проектів регуляторних актів, брати участь у відкритих обговореннях питань, пов`язаних з регуляторною діяльністю; бути залученими регуляторними органами до підготовки аналізів регуляторного впливу, експертних висновків щодо регуляторного впливу та виконання заходів з відстеження результативності регуляторних актів; самостійно готувати аналіз регуляторного впливу проектів регуляторних актів, розроблених регуляторними органами, відстежувати результативність регуляторних актів, подавати за наслідками цієї діяльності зауваження та пропозиції регуляторним органам або органам, які відповідно до цього Закону на підставі аналізу звітів про відстеження результативності регуляторних актів приймають рішення про необхідність їх перегляду; одержувати від регуляторних органів у відповідь на звернення, подані у встановленому законом порядку, інформацію щодо їх регуляторної діяльності.

За статтею 8 Закону № 1160-IV стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу, проводиться комплекс певних дій, передбачених законодавством.

Оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій є важливим етапом для видання регуляторного акту і дії з цього приводу закріплені в статті 9 Закону № 1160-IV. В цій нормі визначено, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта повинно містити: стислий виклад змісту проекту; поштову та електронну, за її наявності, адресу розробника проекту та інших органів, до яких відповідно до цього Закону або за ініціативою розробника надсилаються зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект регуляторного акта та аналіз регуляторного впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений частиною п`ятою статті 13 цього Закону); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань; інформацію про спосіб надання фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу. Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов`язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє. Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

Відповідно до статті 30 Закону № 1160-IV до повноважень уповноваженого органу щодо здійснення державної регуляторної політики належать:

підготовка та подання пропозицій щодо формування та забезпечення здійснення державної регуляторної політики;

узагальнення практики застосування законодавства про державну регуляторну політику, підготовка та подання пропозицій щодо його вдосконалення;

методичне забезпечення діяльності регуляторних органів, пов`язаної із здійсненням державної регуляторної політики;

проведення аналізу проектів регуляторних актів, що подаються на погодження, та відповідних аналізів регуляторного впливу на відповідність вимогам статей 4, 5, 8 і 9 цього Закону та прийняття рішень про погодження цих проектів або про відмову в їх погодженні;

здійснення експертизи регуляторних актів центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади на їх відповідність вимогам статей 4, 5, 8-13 цього Закону, прийняття у разі виявлення порушень цих вимог рішень про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики;

проведення експертиз проектів законів України, інших нормативно-правових актів, які регулюють господарські відносини та адміністративні відносини між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, надання розробникам цих проектів пропозицій про їх вдосконалення відповідно до принципів державної регуляторної політики;

звернення до регуляторних органів із запитами та пропозиціями про внесення змін або визнання такими, що втратили чинність, прийнятих цими органами регуляторних актів, що суперечать принципам державної регуляторної політики або прийняті з порушенням вимог цього Закону;

звернення до Президента України, органів державної влади, їх посадових осіб, органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які у випадках та в порядку, встановлених Конституцією та законами України, мають право скасовувати або зупиняти дію актів інших органів державної влади, їх посадових осіб, органів та посадових осіб місцевого самоврядування, з поданнями про скасування або зупинення дії регуляторних актів, що суперечать принципам державної регуляторної політики або прийняті з порушенням вимог цього Закону;

надання роз`яснень положень законодавства про державну регуляторну політику;

вжиття у межах, встановлених законами України, заходів щодо захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, порушених внаслідок дії регуляторних актів;

інформування фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань про свою діяльність та здійснення державної регуляторної політики в Україні.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі №640/1857/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року, позов ГО «ВСПТП «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо невчинення дій у повній відповідності до абзацу першого пункту 7 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно - правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31 липня 2000 року №32/5, після отримання пропозиції громадської організації «ВСПТП «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ», оформленої листом від 28 вересня 2018 року вих. №661. Зобов`язано Міністерство юстиції України, після набрання рішенням суду законної сили, попередньо письмово інформувати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про невідповідність чинному законодавству підпунктів 1.5, 1.6 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінрегіону від 21 жовтня 2011 року №244, та необхідність у 5-денний строк внести до нього зміни або визнати його таким, що втратив чинність, і відповідний нормативно - правовий акт у цей самий строк подати на державну реєстрацію в установленому законодавством порядку.

Мінрегіоном, на виконання листів Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року №49862/16385-32-19/10.1.3 та від 23 січня 2020 року №110/30055-26-19/10.1.3 щодо наказу Мінрегіону від 21 жовтня 2011 року №244, розроблено наказ від 27 грудня 2019 року №340 «Про внесення змін до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».

Водночас, Мін`юстом прийнято рішення від 23 січня 2020 року №227/5 про повернення нормативно - правового акту без державної реєстрації для доопрацювання, у зв`язку з чим, наказом Мінрегіону від 21 лютого 2020 року №52 скасовано наказ від 27 грудня 2019 року №340.

У подальшому Мінрегіоном розроблено новий проект наказу «Про затвердження Змін до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».

15 серпня 2020 року позивач, вважаючи, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі №640/1857/19 не виконується, звернувся до Мінрегіону з пропозицією щодо перегляду підпунктів 1.5, 1.6 Порядку №244 на наявність у суб`єкта нормотворення компетенції (повноважень) видавати (затверджувати) такі правові норми. Також згідно вказаного листа, у разі якщо під час перегляду буде виявлено, що підпункти 1.5, 1.6 Порядку №244 видано суб`єктом нормотворення з перевищенням компетенції (повноважень), позивач просив виключити ці положення з регуляторного акту та одночасно внести відповідні зміни до інших положень, які нерозривно пов`язані з приписами зазначених підпунктів.

Мінрегіон листом від 23 вересня 2020 року №8/14/6818-20 повідомив позивача про те, що з метою приведення положень Порядку у відповідність до вимог законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про ліцензування видів господарської діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №554 «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури» Мінрегіоном розроблено Проект, який наразі готується до направлення на погодження до заінтересованих органів.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача стосовно того, що його пропозиція від 15 серпня 2020 року залишена Мінрегіоном без розгляду.

Також, листами від 07 жовтня 2020 року проект наказу Мінрегіону «Про затвердження Змін до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» був направлений з метою погодження до Всеукраїнської асоціації органів місцевого самоврядування «Асоціація міст України» та ВСПТП «Трудова Співдружність».

08 жовтня 2020 року проект наказу Мінрегіону розміщено на офіційному веб - сайті Мінрегіону у розділі «Інформаційні повідомлення про проведення публічного громадського обговорення».

Крім того, рішенням Державної регуляторної служби України від 04 листопада 2020 року №665 погоджено проект наказу Мнрегіону «Про затвердження Змін до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності».

Таким чином, Мінрегіон на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі №640/1857/19, здійснюються встановлені законодавством заходи щодо розробки, погодження та реєстрації проекту нормативно - правового акту.

Беручи до уваги встановлені у справі фактичні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 72 - 77, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: Громадська організація «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» (02217, м. Київ, вул. Закревського, 19, кв. 81, )

Відповідач: Міністерство розвитку громад на території України (01601, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 9, )