Справа № 320/3127/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року м. Київ № 320/3127/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Пащенка К.С., суддів: Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання дій протиправними, та зобов`язання вчинити певні дії

представники позивач та відповідача - не з`явилися,

сторін:

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі - відповідач, КМ України, КМУ), у якому позивач просить суд:

- визнати дії Кабінету Міністрів України протиправними та незаконними;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України внести зміни до:

- постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 в частині кількості календарних місяців роботи, а саме: середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я; середньомісячного заробітку, якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати;

- Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (зі змінами) розрахунок сум відшкодування шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України) здійснюється виходячи із середньомісячної заробітної плати (доходу) потерпілого, якщо він є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, у відповідності до вимог ст. 1197 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 (суддя Кушнова А.О.) адміністративну справу № 320/3127/19 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про оскарження нормативно-правового акта передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 02.08.2019 головуючим у справі визначено суддю Пащенка К.С .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2019 відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 17.10.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у складі колегії трьох суддів у письмовому провадженні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 19.01.2019 він звернувся до КМ України із проханням щодо виконання Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, в частині внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001, позаяк вимоги вказаної постанови грубо суперечать вимогам п. 2 ч. 1 ст. 1197 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо розміру розрахунку середнього заробітку та кількості місяців за який проводиться розрахунок.

На думку ОСОБА_1 , оскільки вимоги Цивільного кодексу України мають більшу юридичну силу, аніж постанова КМУ, варто було б внести зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо розрахунку суми відшкодування шкоди, виходячи із вимог п. 2 ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України, а не направляти звернення позивача до тих органів на кого скаржаться в силу ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».

З викладеними позивачем у позовній заяві твердженнями відповідач не погоджується, та у відзиві вказав, що з позову не вбачається належного мотивування допущення протиправних дій КМ України, та якими саме обставинами обумовлена необхідність внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 2001 року.

КМ України висловлюється про те, що в позовній заяві не наведено доказів та фактів, що підтвердили б безпосереднє порушення відповідачем прав позивача.

Наразі суд відзначає, що згідно ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).

Суд відмічає, що про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином. Проте, про поважність причин неявки або повідомлення причин неявки від позивача та відповідача до суду не надходило.

Таким чином з урахуванням неявки представників сторін в судове засідання, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи, що не перешкоджає розгляду справи по суті згідно ч.ч. 1, 3 ст. 205 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як свідчать матеріали справи, 19.01.2019 позивач звернувся до відповідача із клопотанням, у якому зазначив, що:

«У відповідності до п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Кабінету Міністрів України до 1 квітня 2003 року підготувати та подати на розгляд Верховної Ради України: перелік законодавчих актів (їх окремих положень), які мають бути визнані такими, що втратили чинність, та перелік законодавчих актів, до яких слід внести зміни, у зв`язку з набранням чинності цим Кодексом; проект закону про міжнародне приватне право та проекти інших законів, необхідність прийняття яких випливає із цього Кодексу.

За п. 2 ч. 1 ст. 1197 Цивільного кодексу України середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно Конституції України постанови КМУ мають виповідати вимогам законодавчих актів України.

Оскільки вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 грубо суперечать вимогам Цивільного кодексу України, а саме розділ «Особливості обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності)», ч. 1 ст. 1197 Цивільного кодексу України - «Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати»».

Приймаючи до уваги наведені нормативні приписи, ОСОБА_1 просив Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. повідомити про планування останнього щодо питань внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001.

У своєму листі Кабінет Міністрів України проінформував ОСОБА_1 про скерування його звернення (№ 41-Г-001440/22) до Міністерства соціальної політики України, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді запитувачу.

З матеріалів справи видно, що у листі № 10910/248-19 Міністерство соціальної політики України повідомило ОСОБА_1 , що норми Цивільного кодексу України, для розрахунку відшкодування шкоди за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві, професійного захворювання, не застосовуються, оскільки відшкодування шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання здійснюється відповідно до Закону № 1105 та «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням».

За цих обставин, вважаючи дії Кабінету Міністрів України протиправними, та відзначаючи про наявність правових підстав для зобов`язання Кабінету Міністрів України внести зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266 і Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у окреслених ним частинах, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів наголошує на такому.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (нижче - ЦК України, Кодекс), Законом України «Про звернення громадян» (скорочено - Закон), Законом України «Про Кабінет Міністрів України», та іншими нормативно-правовими актами, виданими на їх виконання (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

За ст. 1 Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст. 7 Закону, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Статтею 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

З огляду на зауважені нормативні приписи, органу державної влади, зокрема, Кабінету Міністрів України при правозастосуванні положень Закону України «Про звернення громадян» надано повноваження в термін не більше п`яти днів пересилати за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення громадян, якщо питання, порушені в одержаному КМУ зверненні, не входять до його повноважень, про що повідомляється особа, яка подала звернення.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423 затверджено «Положення про Міністерство соціальної політики України», згідно якого Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального діалогу, соціального захисту, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, усиновлення та захисту прав дітей, запобігання насильству в сім`ї, протидії торгівлі людьми, захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, соціального захисту ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, зокрема забезпечення їх психологічної реабілітації, санаторно-курортного лікування, технічними та іншими засобами реабілітації, житлом, надання освітніх послуг, організації поховання, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, та учасників антитерористичної операції, у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань: погоджує проекти законів, інших актів законодавства, які надходять на погодження від інших міністерств та центральних органів виконавчої влади, готує в межах повноважень, передбачених законом, висновки і пропозиції до проектів законів, інших актів законодавства, які подаються на розгляд Кабінету Міністрів України, та проектів законів, внесених на розгляд Верховної Ради України іншими суб`єктами права законодавчої ініціативи, нормативно-правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Мінсоцполітики, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Пунктом 1 «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001, встановлено, що цей Порядок визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників.

При цьому згідно п. 4 вступної частини вказаного Порядку, Міністерству соціальної політики надано право давати роз`яснення щодо застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

З огляду на правовий зміст примічених приписів «Положення про Міністерство соціальної політики України» та «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», Міністерство соціальної політики України реалізує державну політику у сфері, праці та соціальної політики, трудових відносин, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального діалогу, соціального захисту, загальнообов`язкового державного соціального страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Міністерство соціальної політики України здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Мінсоцполітики, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, у тому числі, шляхом надання роз`яснень щодо застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Як убачається зі змісту прохальної частини клопотання ОСОБА_1 від 19.01.2019, останній просив Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. повідомити про планування внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001.

У мотивувальній частині клопотання ОСОБА_1 посилався на:

а) п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно яких: «Кабінету Міністрів України до 1 квітня 2003 року підготувати та подати на розгляд Верховної Ради України: перелік законодавчих актів (їх окремих положень), які мають бути визнані такими, що втратили чинність, та перелік законодавчих актів, до яких слід внести зміни, у зв`язку з набранням чинності цим Кодексом; проект закону про міжнародне приватне право та проекти інших законів, необхідність прийняття яких випливає із цього Кодексу;

б) п. 2 ч. 1 ст. 1197 Цивільного кодексу України;

в) постанову Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001.

При цьому позивач наголошував на власній позиції щодо того, що окремі положення постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 суперечать вимогам Цивільного кодексу України.

Судом установлено, що означене клопотання позивача відповідач скерував до Міністерства соціальної політики України відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді.

За наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 , у листі № 10910/248-19 Міністерство соціальної політики України проінформувало позивача, що:

«Управління нагляду за діяльністю Пенсійного фонду України та фондів соціального страхування розглянуло лист щодо застосування норм Цивільного Кодексу України при відшкодуванні шкоди застрахованим особам за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання та в межах компетенції повідомляє.

Статтею 9 ЦКУ визначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (зі змінами) (далі - Закон № 1105), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону.

Відповідно до Закону № 1105 Фонд соціального страхування України (далі - Фонд) виплачує страхові виплати та надає соціальні послуги потерпілим на виробництві у разі настання страхового випадку.

Страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Пунктом першим частини сьомої статті 36 Закону № 1105 передбачено, що страхові виплати складаються із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Розрахунок суми відшкодування шкоди здійснюється виходячи із середньої заробітної плати працівника, обчисленої відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України „Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням" від 26.09.2001 № 1266 (зі змінами) (далі - Порядок).

Виходячи із зазначеного, норми ЦКУ, для розрахунку відшкодування шкоди за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві, професійного захворювання, не застосовуються, оскільки відшкодування шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання здійснюється відповідно до Закону № 1105 та Порядку».

У відповідності до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, зважаючи, що порушені позивачем у поданому ним клопотанні б/н від 19.01.2019 питання належать до сфери управління Міністерства соціальної політики України, позаяк зачіпають питання застосування «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», беручи до уваги, що з п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України не випливає про необхідність внесення змін конкретно до постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001, враховуючи, що у клопотанні ОСОБА_1 не порушувалося питання надання йому Кабінетом Міністрів України підготовленого та поданого на розгляд Верховній Раді України переліку законодавчих актів, до яких слід внести зміни, у зв`язку з набранням чинності Цивільним кодексом України, невмотивованими, за висновками суду, є доводи позивача щодо протиправності дій Кабінету Міністрів України.

В частині позовних вимог позивача про зобов`язання Кабінету Міністрів України внести зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266 і Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у певних частинах, то з урахуванням похідності вимог у відповідній частині від вимог про протиправність дій Кабінету Міністрів України, недоведеними, як вважає суд, є заявлені ОСОБА_1 вимоги зобов`язального характеру.

Таким чином в межах даної справи доводи ОСОБА_1 , на думку суду, не підтверджені належними та достатніми доказами.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, судова колегія приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат у справі, то з огляду на наявність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, питання судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову б/н від 13.06.2019 ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя О.М. Чудак

Суддя Т.І. Шейко