Справа № 360/4985/20
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2021-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4985/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі також - відповідач), після уточнення позовних вимог просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не проведення остаточного розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 , зі служби в поліції;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної доплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017- 2018 р.р., доплати за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, у розмірі 285 389,28 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач з 05.08.2001 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України (Біловодський РВ УМВС України в Луганській області), з 07.11.2015 по 03.10.2018 проходив службу в Національній поліції України (Біловодський ВП ГУНП в Луганській області).

Наказом начальника ГУНП України у Луганській області від 28.09.2018 № 456/ос позивача було звільнено з 03.10.2018 зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 17 років 01 місяць 27 днів.

При цьому, у день звільнення виплата одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем не була проведена. Остаточний розрахунок при звільненні відповідачем проведено 30.10.2018, без урахування сум належної доплати: компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р., доплати за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 у справі №360/1631/19 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу середнє грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2018 по 29.10.2018.

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 16.10.2019 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 7879,11 грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 у справі №360/4127/19 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р..

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 11.02.2020 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 7674,87 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 у справі №360/1480/20 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення: доплати за службу у нічний час за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, доплату за вихідні та неробочі дні за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 17.11.2020 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 16393,57 грн.

Позивачу також не були сплачені грошові виплати за: невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р., доплати за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

Рішеннями судів від 22.01.2020 у справі №360/4127/19 та 08.07.2020 у справі №360/1480/20, було визнано протиправну бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплаті позивачу сум грошового забезпечення за: невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р., доплати за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

17.11.2020 ГУНП в Луганській області було сплачено на рахунок позивача остаточну суму за рішенням суду від 08.07.2020 у справі № 360/1480/20 та фактично визнано факт несвоєчасного розрахунку за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

18.11.2020 позивачем було направлено лист до відповідача з проханням сплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповіддю від 16.12.2020 №1360/111/22-2020 у зазначеному перерахунку відмовлено.

Оскільки кошти Відповідачем перераховані 17.11.2020, відтак період затримки визначається з 03.10.2018 по 17.11.2020 та складає 774 календарних днів у розмірі 285 389,28 грн.

На підставі статей 116, 117 Кодексу Законів про працю України позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку у судовому порядку.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог, про що подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 83-88), в якому зазначено таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлений рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Позивач з 05.08.2001 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України (Біловодський РВ УМВС України в Луганській області), з 07.11.2015 по 03.10.2018 проходив службу в Національній поліції України (Біловодський ВП ГУНП в Луганській області).

Наказом начальника ГУНП України у Луганській області від 28.09.2018 № 456/ос позивача було звільнено з 03.10.2018 зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 17 років 01 місяць 27 днів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в свою чергу обґрунтовані тим, що згідно постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 у справі №360/4127/19 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018.

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 11.02.2020 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 7674,87 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 у справі №360/1480/20 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення: доплати за службу у нічний час за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, доплату за вихідні та неробочі дні за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 17.11.2020 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 16393,57 грн.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації та компенсації за дні невикористаної відпустки виникли більш ніж чим через рік після звільнення позивача.

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний правовий висновок, щодо застосуванні КЗпП України до спірних правовідношень викладений у пункті 35 постанови від 04.12.2019 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 825/742/16 (провадження № К/9901/30038/18).

Згідно правової позиції викладеної у пункті 29 постанови від 30.01.2019 Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 визначено, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно з рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 у справі № 360/1631/19 за позовом ОСОБА_1 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу середнє грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2018 по 29.10.2018 (26 календарних днів).

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 16.10.2019 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 7879,11 грн.

Таким чином, хочемо зазначити, що на час звернення позивача з уточненою позовною заявою від 30.12.2020 спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який обґрунтований статтею 117 КЗпП України, вже вирішений судовим рішенням від 21.05.2019 у справі № 360/1631/19, а подвійне стягнення середнього грошового забезпечення (тобто повторне притягнення до відповідальності) нормами Трудового права взагалі не передбачено.

Відповідачем також зазначено, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Зазначений правовий висновок, зокрема, викладений у постанові від 27.04.2016 Верховного Суду справі за провадженням № 6-113цс16.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Також Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин.

У постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотної частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку

З урахуванням зазначених правових висновків Верховного Суду вважає вимогу щодо нарахування та стягнення середнього заробітку у розмірі 285 389,28 грн. не обґрунтованою.

Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . відмовити в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю.

Сторони у судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач та відповідач надіслали заяви про розгляд за їх відсутності (арк. спр. 109, 114).

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

По справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.02.2021, від відповідача витребувані письмові докази (арк. спр. 71-72).

Ухвалою суду від 10.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті на 25.02.2021 (арк. спр. 104).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 у період з 05.08.2001 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України (Біловодський РВ УМВС України в Луганській області), з 07.11.2015 по 03.10.2018 проходив службу в Національній поліції України (Біловодський ВП ГУНП в Луганській області (арк. спр. 15, 16, 89).

Відповідно до витягу з наказу від 28.09.2018 № 456 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 (0122170), старшого слідчого слідчого відділення Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням), з 03.10.2018, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 06 років 07 місяців 27 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 17 років, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки (арк. спр. 14).

Відповідно до довідок Головного управління Національної поліції в Луганській області від 30.04.2020 № 335/111/22-2020 та від 15.12.2020 № 1053/111/22-2020 у день звільнення ОСОБА_1 не була виплачена одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р., доплати за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 (арк. спр. 21, 25).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 у справі № 360/1631/19, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання неправомірними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнані протиправними дії Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2018 по 29.10.2018 в сумі 9486,36 грн (арк. спр. 26-30, 76-80).

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 16.10.2019 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 7879,11 грн, що підтверджується випискою з банківської картки позивача (арк. спр. 41).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 у справі № 360/4127/19 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р. (арк. спр. 31-33).

Згідно матеріалів вказаної справи позивач станом на 03.10.2018 не звертався з вимогами про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р.

Про факт ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 р.р. позивач дізнався з листа відповідача від 04.09.2019 (арк. спр. 116-118).

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 11.02.2020 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 7674,87 грн, що підтверджується випискою з банківської картки позивача (арк. спр. 42).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 у справі № 360/1480/20 було визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення: доплати за службу у нічний час за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, доплату за вихідні та неробочі дні за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 (арк. спр. 34-39).

Згідно матеріалів вказаної справи позивач із запитом на належні йому суми грошового забезпечення: доплати за службу у нічний час за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, доплату за вихідні та неробочі дні за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 до відповідача звернувся 20.02.2020, а відповідь на вказаний запит була направлена листом від 20.03.2020 (арк. спр. 114-115).

На виконання рішення суду ГУНП в Луганській області 17.11.2020 було зараховано на картрахунок позивача грошові кошти в сумі 16393,57 грн, що підтверджується випискою з банківської картки позивача (арк. спр. 40).

18.11.2020 позивачем було направлено лист до відповідача з проханням сплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповіддю від 16.12.2020 №1360/111/22-2020 на лист позивача від 18.11.2020 ГУНП в луганській області в перерахунку одноразової грошової винагороди відмовлено. Оскільки кошти Відповідачем перераховані 17.11.2020, відтак період затримки визначається з 03.10.2018 по 17.11.2020 та складає 774 календарних днів у розмірі 285 389,28 грн (арк. спр. 24).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Діючі норми законодавства, які регулюють грошове забезпечення поліцейських, дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Належні за рішенням суду від 08.07.2020 суми позивачу фактично виплачені 17.11.2020, позов щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні до суду поданий 22.12.2020.

З огляду на наведен,е суд дійшов висновку, що позов у даній справі поданий з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, зміст статті 117 КЗпП України свідчить про те, що її положення можливо застосовувати в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу - в день звільнення.

При цьому, у разі відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум його середній заробіток виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тобто, згідно положень статті 117 КЗпП України спір щодо розміру належних звільненому працівникові сум повинен існувати у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме - «в день звільнення».

Матеріалами справи встановлено, що станом на день звільнення позивача - 03.10.2018 спору ОСОБА_1 з відповідачем щодо розміру належних йому сум стосовно грошового забезпечення за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 роки, доплати за службу у нічний час за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, доплати за вихідні та неробочі дні за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 не існувало.

Стосовно зазначених виплат позивач звернувся із запитом до відповідного органу лише у серпні 2019 та 20.02.2020, на що отримав відповіді від 04.09.2019 та від 20.03.2020 відповідно.

Таким чином, за спірних правовідносин відсутні обставини, передбачені положеннями статті 117 КЗпП України, відносно позивача, які б свідчили про наявність його порушеного права стосовно невиплати відповідачем на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку щодо розміру належних йому сум стосовно грошового забезпечення за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 роки, доплати за службу у нічний час за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, доплати за вихідні та неробочі дні за період з 07.11.2015 по 03.10.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 у справі № 360/1631/19, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання неправомірними дії та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнані протиправними дії Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2018 по 29.10.2018 в сумі 9486,36 грн (арк. спр. 26-30, 76-80).

Тобто, матеріалами справи встановлено, що позивач вже скористався своїм правом на судовий захист стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Нормами КЗпП України та іншими нормами законодавства не передбачено проміжного стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У зв`язку з встановленими фактами стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, наявності факту виконання такого рішення про стягнення, по справі відсутні підстави, визначені статтею 117 КЗпП України, що виключає наявність обов`язку Головного управління Національної поліції в Луганській області виплатити середній заробіток позивачу за час затримки розрахунку за спірних правовідносин по даній адміністративній справі.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення заявлених вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не виплати середнього заробітку позивачу за час затримки розрахунку.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання даного позову покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 17, 69-72, 87, 94, 158-163, 167, 186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не проведення остаточного розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Луганській області нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної доплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017- 2018 р.р., доплати за службу у нічний час, доплати за вихідні та неробочі дні та індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 03.10.2018, у розмірі 285 389,28 грн, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця