Справа № 260/2322/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2322/20 пров. № А/857/15593/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Довгополова О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року (головуючого судді Рейті С.І. ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Ужгород повний текст рішення суду складено 17.11.2020) у справі №260/2322/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24.06.2020 звернувся в суд з позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області в якому просить визнати протиправною відмову ТУ ДСА України в Закарпатській області у листі від 04.06.2020 року за №1546 про проведення нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку та зобов`язати Державну судову адміністрацію України та ТУ ДСА України в Закарпатській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020року задоволено частково. Визнано протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, викладену у листі від 04.06.2020 року за № 1546 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнення з посади судді у відставку. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, оскільки не правильно застосовано норми матеріального права, не в повні мірі з`ясовані обставини справи.

Апеляційну скаргу подано Державною судовою адміністрацією України на рішення суду, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач в листопаді 1986 року був вперше обраний народним суддею Старосамбірського районного народного суду Львівської області та згідно постанови Верховної Ради України від 09.07.2003 № 102-ІV обраний суддею Ужгородського міського суду Закарпатської області безстроково.

Постановою Верховної Ради України № 1600-VІІІ від 22.09.2016 «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Ужгородського міськрайонного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України.

Наказом голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.09.2016 №162/02-06, на підставі постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VІІІ «Про звільнення суддів» позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку з поданням заяви про відставку та відрахований зі штату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з 28.09.2016.

Загальний стаж судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 28.09.2016 становив 34 роки 3 місяці 18 днів.

При звільненні позивачеві нараховано та виплачено кошти, які складали заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Однак, сума вихідної допомоги позивачеві не була нарахована та відповідно не виплачена.

09.02.2017 позивач подав заяву на ім`я начальника ТУ ДСА України в Закарпатській області Кошинського О.О. про виплату вихідної допомоги у розмірі, визначеному ч.1 ст.136 Закону України № 2453-УІ від 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453) (в редакції, яка діяла до 27.03.2014 року), а саме в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою із наведенням відповідних мотивів такого звернення.

Однак, 14.02.2017 листом № 195 ТУ ДСА України в Закарпатській області відмовила позивачеві у виплаті вихідної допомоги, з огляду на те, що у Закон №2453, який передбачав виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою втратив чинність, а тому немає правових підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги суддям у зв`язку з відставкою.

15.05.2020 позивач повторно звернувся до ТУ ДСА України в Закарпатській області із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат, передбачену статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 від 07 липня 2010 року.

Листом ТУ ДСА України в Закарпатській області № 1546 від 04.06.2020 позивача було повідомлено про відсутність підстав для задоволення поданої заяви у зв`язку з тим, що виплата такої вихідної допомоги як на момент звільнення позивача з посади, так і на час розгляду поданого клопотання не була передбачена.

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з встановленої Конституційним Судом України неконституційності положень Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (надалі також Закон № 1166-VII), якими скасовано статтю 136 Закону № 2453-VI, та з того, що позивач відноситься до кола осіб, що мали право на отримання передбаченої такою нормою вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою (в редакції, чинній до 01 квітня 2014 року).

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014 року, у Законі № 2453-VI статтю 136 виключено.

Статтею 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі також Закон № 1402-VIII), який набув чинності з 30 вересня 2016 року, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких в період з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Слід зазначити, що датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про його звільнення з посади, в даному випадку - 22.09.2016 року. Тому, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які були чинними на момент виходу судді у відставку.

Оскільки на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (22 вересня 2016 року) стаття 136 Закону № 2453-VI втратила чинність, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

15.04.2020 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р (ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI в редакції до внесення змін Законом України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (надалі також Закон № 192-VIII) виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Статтею 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі №3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 січня 2019 року справа № 820/2462/17, від 19 листопада 2018 року справа № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15 травня 2019 року справа № 640/20317/16а, а також в ухвалі Верховного Суду від 12 серпня 2020 року(справа № 826/18177/15.

Положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI в редакції до внесення змін Законом № 192-VIII виключено статтю 136, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15.04.2020 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідачів, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідачі є суб`єктами владних повноважень, які в своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому не наділені повноваженнями не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2- р/(ІІ)/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку, так як зазначене Рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до його ухвалення.

Апеляційний суд звертає увагу й на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Механізм захисту права власності передбачений статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952. Положеннями цієї статті закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Як стверджує Європейський суд з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) у низці своїх рішень, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їхню виплату, уносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їхньому наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23 рішення від 10 березня 2011 року в справі «Сук проти України» (заява №10972/05); пункт 23 рішення від 08 листопада 2005 року в справі «Кечко проти України» (заява №63134/00).

Отже, ЄСПЛ визначив, що обов`язковою умовою визнання існування у особи легітимних сподівань (legitimate expectations) має бути чинність законодавчої норми, якою передбачаються певні доплати. Особа має легітимні сподівання лише за умови, якщо законодавча норма, якою передбачаються певні виплати, є чинною. Тому, позивач не мав легітимних сподівань отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, оскільки на час його звільнення виплата вихідної допомоги при виході у відставку не передбачалася.

Зважаючи на те, що Конституційний Суд України визначив, що підпункт 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність та не встановив ретроспективну дію рішення від 15.04.2020 року, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.

Неправильне застосування матеріального права має місце у разі застосування неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не надав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційні скарги слід задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року у справі №260/2322/20 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

О.М. Довгополов