Справа № 200/8783/20-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2021 року справа №200/8783/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу адвоката Линнік Вікторії Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 200/8783/20-а (головуючий І інстанції Циганенко А.І., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України (далі відповідач), в якому просив: стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 серпня 2019 року по 14 серпня 2020 року у розмірі 215437,20 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.12.2020 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з 1 серпня 2019 року по 31 липня 2020 року) в сумі 5000 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 109-112).

Представником позивача подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13-ц, апелянт вважає, що визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає приницпу співмірності. Також, вважає, що завдана моральна шкода позивач відповідачем підтверджується погіршенням здоров`я останнього, у зв`язку з чим позивач звернувся 22.07.2020 року до невропатолога (а.с. 115-119).

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача просив розглянути справу у відсутність позивача та його представника.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно витягу з наказу командира 23 загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України від 1 серпня 2019 року № 206-ОС старшого мічмана ОСОБА_1 , начальника складу відділення ракетного та артилерійського забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення, який наказом командира 23 загону морської охорони від 27 червня 2019 року №181-ос звільнений в запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.13).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі № 200/13726/19-а, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 10 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України протиправними щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019 року; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 зазначену грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019 року, зобов`язано Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити фінансування військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та компенсацію втрати частини доходів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 1 серпня 2019 року (а.с. 62-71).

31 липня 2020 року позивачу виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки (а.с. 72-73).

14 серпня 2020 року позивачу виплачена компенсація втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки (а.с.75).

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що спеціальним законодавством не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно ч. 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 21-389а13), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ч. 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).

Згідно п. 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

Оскільки останній день перебування позивача на службі був 1 серпня 2019 року, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 1 серпня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2020 року позивачу виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки. Компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки не входить до сум, які мають бути виплачені позивачу у день звільнення працівника.

Таким чином, позивачем невірно вказана дата, по яку має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Зі змісту архівної відомості, виданої Маріупольським загоном морської охорони Державної прикордонної служби, від 12 серпня 2020 року №134, вбачається, що грошове забезпечення позивача за останні два місяці (червень-липень 2019 року), що передували звільненню, складало 34016,15 грн. (а.с. 14).

В період з 1 серпня 2019 року (дата звільнення позивача) по 31 липня 2020 року (день виплати компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки) відповідачем не виплачена позивачу сума компенсації за невикористану відпустку за 2015-2019 роки в сумі в сумі 30981,87 грн..

Таким чином, наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України.

Суд при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку бере до уваги розмір несплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Сума середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки по день фактичного розрахунку (дата прийняття судового рішення) складається з наступного розрахунку:

366 х 557,64 = 204096,24 гривень, де 366 - кількість днів затримки, 557,64 гривень -середньоденне грошове забезпечення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні значно перевищує розмір невиплаченої суми.

Враховуючи встановлені обставини, принципи законності та справедливості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000 грн., оскільки така сума є співмірною з урахуванням розміру суми компенсації та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Згідно ч. 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що всупереч вимог статей 77, 78 КАС України позивач не подав доказів, які б підтверджували факт заподіяння останньому моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Нормами статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Линнік Вікторії Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 200/8783/20-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Е.Г. Казначеєв

Г.М. Міронова