Справа № 240/20315/20
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2021-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

26 лютого 2021 року м. Житомир справа № 240/20315/20

категорія 112030500

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Токарева М.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України яка полягає у не здійсненні призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності, на підставі довідок МСЕК серії 12 ААА № 861915 від 07.11.2017 та серії 12 ААБ № 549302 від 10.10.2019 - у розмірі різниці між 300 та 250 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому встановлено другу групу інвалідності (2019).

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити 96300 (Дев`яносто шість тисяч триста) грн, 00 коп. недоплаченої одноразової грошової допомоги, належної у зв`язку зі зміною групи інвалідності, на підставі довідок МСЕК серії 12 ААА № 861915 від 07.11.2017 та серії 12 ААБ № 549302 від 10.10.2019 - у розмірі різниці між 300 та 250 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому встановлено другу групу інвалідності (2019).

Ухвалою від 01 грудня 2020 року позовної заяву було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків шляхом надання до суду окремої заяви про поновлення строку відповідно до вимог частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України з обґрунтуванням поважності причин строку пропуску звернення до суду із даним позовом.

Позивачем на виконання вимог ухвали було подано заяву за змістом якої позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначає, що в позові викладено вимоги про оскарження відмови Міністерства оборони України у доплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності. Позивач зазначає, що відповідь від Департаменту фінансів Міністерства оборони України так і не була надана. На думку позивача, перебіг строку звернення до адміністративного суду почався саме зі звернення до відповідача. Крім того, позивач просить суд також врахувати, що протокол до нього не доводився, з жодними документами у яких було б видно розрахунок згідно якого позивач повинен був отримати дані кошти відсутній, відповідь з Департаменту фінансів позивач теж не отримав.

Розглянувши заяву позивача про усунення недоліків, питання щодо строку звернення до суду з даним позовом та дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви позивачу з наступних підстав.

Предметом оскарження у даній справі є бездіяльність Міністерства оборони України у нездійсненні виплати ОСОБА_1 різниці між виплаченою сумою одноразової грошової допомоги та тією, що підлягає до виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява № 23436/03).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Як вказано позивачем у позовній заяві різницю грошової допомоги між 300 та 250 кратним розміром прожиткового мінімуму в сумі 80000 (Вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. виплачено в січні 2020 року, тобто саме з цього часу дізнався про отримання допомоги у розмірі меншому, ніж він вважає належить виплатити.

Отже, позивач мав дізнатися про порушення його прав у січні 2020 року, з моменту отримання ним грошових виплат (або ж моменту зарахування на відповідний банківський рахунок) та міг звернутися до суду протягом шестимісячного строку для звернення до суду. Однак, із позовом позивач звернувся до суду 24 листопада 2020 року, тобто після закінчення шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду. Належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не мала можливості звернутись за захистом своїх порушених прав раніше, позивачем надано не було.

Посилання позивача на те, що про порушення свого права він дізнався з моменту звернення до відповідача у вересні 2020 року, тобто після спливу строку дев`яти місяців з моменту отримання відповідних виплат, не є поважною причиною пропущення строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі №440/3408/19.

Наведені позивачем у заяві на усунення недоліків доводи щодо поважності пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом не є переконливими та не приймаються судом до уваги через їх безпідставність. Крім того, після залишення позовної заяви без руху, позивач не звертався до суду з окремою заявою про поновлення строку звернення до суду у порядку вимог частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та не просив поновити йому строк звернення із даним позовом.

Відповідно до вимог частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Частинами 1 та 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналізуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження неможливості подання ним адміністративного позову у період з січня 2020 року (початок перебігу шестимісячного строку для позивача) до липня 2020 року (кінець перебігу шестимісячного строку), оскільки у вказаний період позивач вже був обізнаний про те, що сума отриманої ним одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності менша за ту, яку на його думку він мав отримати.

Обставини наведені позивачем у заяві не є об`єктивно непереборними і не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Отже, суд вважає неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом у строк, встановлений частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо вказані у заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а на обґрунтування заяви про усунення недоліків позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, суд дійшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду, у строк та в порядку, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.С. Токарева