Справа № 320/2654/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 лютого 2021 року

Київ

справа №320/2654/19

адміністративне провадження №К/9901/34861/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Андрієнко Н.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Колісника Б.О.,

представників відповідача - Вторнікової Н.О., Яковчука Я.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №320/2654/19

за позовом ОСОБА_1

до Київського обласного центру зайнятості

про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Федотова І.В., суддів Єгорової Н.М., Сорочка Є.О.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Київського обласного центру зайнятості від 11 травня 2019 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним і скасувати наказ Київського обласного центру зайнятості від 23 травня 2019 року №250-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості;

- зобов`язати Київський обласний центр зайнятості виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24 травня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до нього протиправно було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани і звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням посадових обов`язків.

Позивач у позові вказував, що посадові обов`язки виконує сумлінно, а дисциплінарних правопорушень, які стали підставою для застосування до нього дисциплінарних стягнень та подальшого звільнення, не вчиняв.

Позивач також наполягав на тому, що дисциплінарні стягнення до нього були застосовані з порушенням передбаченого трудовим законодавством порядку, адже відповідач поверхнево перевірив обставини, що слугували підставою для висновку про наявність у його діях складу дисциплінарного правопорушення, а під час обрання виду дисциплінарного стягнення відповідач не врахував, що відповідні діяння не потягли за собою негативних наслідків і не завдали шкоди будь-яким інтересам.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ Київського обласного центру зайнятості від 11 травня 2019 року №225-К «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним і скасовано наказ Київського обласного центру зайнятості від 23 травня 2019 року №250-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості з 24 травня 2019 року.

Стягнуто з Київського обласного центру зайнятості на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі: 74948,58 грн без утримання обов`язкових податків і зборів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості з 24 травня 2019 року.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Київського обласного центру зайнятості на користь позивача суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі: 14695,77 грн без утримання обов`язкових податків і зборів.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідач, констатуючи в описовій частині наказу від 11 травня 2019 року №225-к факт несвоєчасного виконання листа-доручення Київського обласного центру зайнятості від 9 квітня 2019 року №810/06.04/9-19, не оцінював того, чи призвела затримка подачі відповідних фінансових документів на два (а для електронної форми на шість) календарних днів до будь-яких негативних наслідків чи завдання шкоди в контексті вимог пункту 8 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 року №419, і чи була така затримка наслідком винних дій позивача як директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості.

Суд першої інстанції прийняв до уваги твердження позивача про те, що забезпечити виконання доручення відповідача у строк до 15 квітня 2019 року було фізично неможливо, адже Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості є одним із найбільших центрів зайнятості в Київській області, де на обліку в січні 2019 року перебувало 2253 особи, в лютому 2019 року - 2201 особа, в березні 2019 року - 2154 особи, що підтверджується листом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 11 липня 2019 року №618-02.

Сформувати фінансову звітність за перший квартал 2019 року, обсяг якої у паперовому вигляді в форматі А-4 склав 46 аркушів, в такий короткий проміжок часу працівники бухгалтерії Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості були фізично не здатні.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вчинений позивачем дисциплінарний проступок за своїм характером (тяжкістю) і правовими наслідками у вигляді відсутності шкоди є малозначним, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани - надмірним і таким, що застосовано необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мали значення під час обрання виду дисциплінарного стягнення. А тому оскаржуваний наказ Київського обласного центру зайнятості від 11 травня 2019 року №225-к не відповідає наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») критеріям, зокрема обґрунтованості, пропорційності, розсудливості, а тому є протиправним і його належить скасувати.

Беручи до уваги, що відповідач протиправно застосував до позивача дисциплінарне стягнення наказом від 11 травня 2019 року №225-к, суд також дійшов висновку про те, що в спірних правовідносинах не виникло умов, з якими вимоги пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») пов`язують можливість припинення трудових відносин з ініціативи власника.

А саме статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення як догана або звільнення.

Відповідно до частини другої і третьої статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, а при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже, звільнення з причин, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, є дисциплінарним стягненням, що застосовується за порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого та такого, що не втратив юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення.

Тобто звільнення з указаної підстави не є правовим наслідком застосування до працівника протягом року двох і більше дисциплінарних стягнень, а є самостійним видом дисциплінарного стягнення, що застосовується за фактом порушення трудової дисципліни, за умови, що особа раніше притягалась до дисциплінарної відповідальності.

Звільнивши позивача на підставі наказу від 23 травня 2019 року №250-к, відповідач вдруге притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності, що суперечить положенням статті 61 Конституції України і статті 149 КЗпП України, що дає підстави для висновку про протиправність вказаного наказу.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося незаконно, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушені права позивача у цій частині належить захистити шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, - директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості.

Крім того, керуючись положеннями статті 235 КЗпП України і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, суд першої інстанції вирішив, що у зв`язку з незаконним звільненням позивача з відповідача на користь ОСОБА_1 потрібно стягнути 74948,58 грн (102 х 734,79) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання обов`язкових податків і зборів. Адже сума обов`язкових податків і зборів нараховується та утримується під час виконання судового рішення.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року скасовано і ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до службової записки начальника відділу - головного бухгалтера бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення ОСОБА_2 на ім`я директора Київського обласного центру зайнятості від 26 квітня 2019 року, станом на 22 квітня 2019 року Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості не було дотримано вимоги в частині формування в комплексній системі автоматизації підприємства «IS-pro» з перенесенням даних в шаблон в форматі Excel.

Так, листом відповідача від 2 травня 2019 року №978/09-19 позивачу направлено доручення про надання письмових ґрунтованих пояснень, що призвели до невиконання вимог, викладених у листі Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 2 квітня 2019 року №33/14//172/-19 «Про порядок та строки подання звітності за І квартал 2019 року», листі Київського обласного центру зайнятості від 9 квітня 2019 року №810/06.04/9-19 і вимог Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 року №419.

Листом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 7 травня 2019 року №421-01-16 надано відповідь, згідно якої фінансова звітність була подана відповідачу в оригіналі на паперових носіях 17 квітня 2019 року. Звітність Баланс (форми №1-дс) і Звіт про фінансові результати (форми №2-дс) були сформовані в програмі «IS-рго» 21 квітня 2019 року.

Отже, Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості було допущено порушення строків на подання і формування фінансової звітності. Разом з тим, жодної інформації про поважність причин пропуску вказаних строків і неможливості своєчасного виконання вимог, викладених у листі Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 2 квітня 2019 року №33/14//172/-19 «Про порядок та строки подання звітності за І квартал 2019року», листі Київського обласного центру зайнятості від 9 квітня 2019 року №810/06.04/9-19, Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості надано не було.

Крім того, відповідно до службової записки начальника відділу - головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку і фінансового забезпечення Київського обласного центру зайнятості Мялковської О.В. від 11 травня 2019 року №287/8-19 фінансова звітність за І квартал 2019року Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості не була сформована в комплексній системі автоматизації підприємства «IS-рго».

Поданий 21 квітня 2019 року звіт в «IS-рrо» не відповідав паперовим носіям від 17 квітня 2019 року, що унеможливило своєчасне подання загального звіту Київського обласного центру зайнятості до Державної служби зайнятості (Центрального апарату).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що в цьому випадку позивач порушив пункт 11 Положення про Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості, затвердженого наказом Київського обласного центру зайнятості від 22 березня 2019 року №61/0/6-16, Правил внутрішнього трудового розпорядку, введених в дію наказом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 16 вересня 2015 року №145/1, що доведено відповідачем і підтверджується належними доказами.

Щодо оскаржуваного наказу Київського обласного центру зайнятості від 23 травня 2019 року №250-к про звільнення позивача, то підставою для його видання стало систематичне невиконання без поважних причин обов`язків директором Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості ОСОБА_1 , покладених на нього Положенням про Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості, затвердженого наказом Київського обласного центру зайнятості від 22 березня 2019 року №61/0/6-16, Правилами внутрішнього трудового розпорядку Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості, введеними в дію наказом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 16 вересня 2015 року №145/1, посадової інструкції директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 16 лютого 2016 року, за що відповідно до наказів Київського обласного центру зайнятості «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » від 11 квітня 2019 року №179-к та від 11 травня 2019 року №225-к до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у виді доган.

Крім того, систематичне невиконання без поважних причин протягом квітня-травня 2019 року ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків підтверджується, серед іншого, і наказом Київського обласного центру зайнятості «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » від 11 квітня 2019 року №179-к.

Зазначений наказ не оскаржений в судовому порядку і є чинним станом на момент розгляду цієї справи у судах першої й апеляційної інстанцій.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки з дня накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді доган до видання наказу про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на нього правилами трудового розпорядку минуло менше року, то, відповідно, спірний наказ прийнято уповноваженим органом у встановленому КЗпП України порядку, сам наказ містить розширений перелік підстав для звільнення позивача та є правомірним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року залишити в силі.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив в повній мірі матеріали справи, в якій містяться зокрема, наказ №193-К від 16 квітня 2019 року про звільнення начальника відділу - головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості 17 квітня 2019 року, яка безпосередньо займалася формуванням і подачею відповідної звітності. Адже фінансова звітність подається безпосередньо головним бухгалтером Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості, а як зазначалося представником Київського обласного центру зайнятості Проченко Н.М., особа без спеціальних знань зробити дану звітність не здатна, тому особисто позивач дану звітність зробити не міг.

Крім того, як вказує скаржник, в матеріалах справи відсутні докази того, що Київським обласним центром зайнятості через затримку подачі звітності Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості не було своєчасно подано загальний звіт до Державної служби зайнятості. Таке твердження з`явилося лише на стадії апеляційного провадження, в жодному відзиві на позовну заяву, поясненні Київського обласного центру зайнятості таке твердження було відсутнє.

Також, на думку скаржника, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що Київський обласний центр зайнятості звільнивши позивача на підставі наказу від 23 травня 2019 року №250-К притягнув його до дисциплінарної відповідальності вдруге, що суперечить положенням Конституції України і статті 149 КЗпП України.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. В обґрунтування свого відзиву відповідач зазначив, що протягом 2019 року позивач двічі порушував трудову дисципліну внаслідок невиконання без поважних причин покладених на нього Положенням про Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості, затвердженим наказом Київського обласного центру зайнятості від 22 березня 2019 року №61/0/6-16, обов`язків. А тому позивача правомірно було звільнено відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України шляхом розірвання трудового договору з позивачем в односторонньому порядку.

Крім того, разом з відзивом на касаційну скаргу відповідач подав клопотання про закриття касаційного провадження як помилково відкритого, оскільки посада позивача (директор Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості) не відноситься до будь-якої з категорій державної служби, а також не входить до переліку службових осіб, які займають відповідальне або особливо відповідальне становище в розумінні примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції».

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року справу було призначено до касаційного розгляду в судовому засіданні на 16 лютого 2021 року.

16 лютого 2021 року Верховний Суд, враховуючи клопотання представника позивача про оголошення перерви у судовому засіданні, а також з метою всебічного дослідження матеріалів справи, оголосив перерву у судовому засіданні до 23 лютого 2021 року.

У своїх додаткових поясненнях та у судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що спір про скасування оскаржуваних наказів відповідача і поновлення позивача на посаді директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості стосується проходження позивачем публічної служби і його належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Крім того, в підтвердження своєї позиції представник позивача посилався на висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, відповідно до якого спір про визнання незаконним звільнення директора базового центру зайнятості та поновлення його на посаді належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, відповідач у своїх додаткових поясненнях, а також у судовому засіданні, зазначав, що цей спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на Положення про Державну службу зайнятості, затверджене наказом Міністерства соціальної політики України від 15 грудня 2016 року №1543, відповідно до якого Державна служба зайнятості стала централізованою системою державних установ, а базові центри зайнятості - юридичними особами публічного права. Разом з цим, посада директора базового центру зайнятості припинила бути посадою державної служби в органі державної влади.

Отже, на думку відповідача, директор базового центру зайнятості став посадовою особою юридичної особи публічного права, яка має повноваження здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції. Крім того, відповідач посилався на сталу практику розгляду спорів про поновлення на посадах директорів базових центрів зайнятості саме в порядку цивільного судочинства.

ІІ. МОТИВИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частиною першою статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Частиною четвертою статті 347 КАС України передбачено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26 березня 2019 року у справі №804/15369/13-а, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Розглядаючи цю справу, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2014 року №90 «Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення» ліквідовано Державну службу зайнятості як центральний орган виконавчої влади. Натомість, встановлено, що державна служба зайнятості як централізована система державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, є правонаступником Державної служби зайнятості.

Відповідно до Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15 грудня 2016 року №1543, Служба є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Служба складається, зокрема, з Центрального апарату Служби, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості, міських, районних і міськрайонних центрів зайнятості.

Центральний апарат Служби, регіональні та базові центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи та печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та кодом за ЄДРПОУ, інші печатки та штампи (за наявності).

Центральний апарат Служби є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби.

Базові центри зайнятості є неприбутковими державними установами, підпорядкованими та підзвітними регіональному центру зайнятості, які створюються за рішенням Голови Центрального апарату Служби.

Відповідно до Положення про Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості, затверджений наказом Київського обласного центру зайнятості від 22 березня 2016 року №61/0/6-16, Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості (далі - «базовий центр зайнятості») є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості, та юридичною особою публічного права.

Крім того, 27 лютого 2015 року позивач ознайомлений під особистий підпис про зміну істотних умов праці у зв`язку із втратою чинності розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 червня 1994 року №410-р про віднесення посад працівників державної служби зайнятості до відповідних категорій посад державних службовців, з набранням чинності наказу Міністерства соціальної політики України від 16 грудня 2014 року №1043 «Про умови оплати праці працівників державної служби зайнятості», з введенням в дію нових структури і штатного розпису Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості в 2015 році, які містять перелік посад, що не відносяться до категорії посад державних службовців (в який включено посаду директора базового центру зайнятості).

Тобто, відповідно до вказаних нормативних актів базові центри зайнятості припинили бути органами державної влади й увійшли в централізовану систему державних установ як юридичні особи публічного права. Разом з тим, посади в таких базових центрах зайнятості припинили відноситись до категорії посад державних службовців, зокрема, і посада директора базового центру зайнятості.

Натомість, суд першої інстанції, розглядаючи цю справу, дійшов висновку про те, що цей спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі №754/15544/17-ц, спір, що виник між посадовою особою установи, що реалізує державну політику в сфері зайнятості населення та цією установою (Державна служба зайнятості та підпорядковані їй установи) є публічно-правовим.

Однак, Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку, оскільки у справі, що розглядалась позивач перебував у трудових відносинах з Центральним апаратом Служби та обіймав посаду заступника голови Центрального апарату Служби, тобто був уповноваженою особою на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції та є юридичною особою публічного права. Тому, оскільки позивач у справі №754/15544/17-ц обіймав посаду в центральному органі виконавчої влади, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що цей спір не є трудовим спором приватного характеру, а стосується проходження позивачем публічної служби, а отже є публічно-правовим спором, який належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, відповідач у своїх додаткових поясненнях вказує, що спірні правовідносини у справі №320/2654/19 виникли не у зв`язку з проходженням позивачем публічної служби та звільнення з неї, оскільки позивач не є державним службовцем, а є керівником юридичної особи публічного права, який має повноваження здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції. Тому, на думку відповідача, цей спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства відповідно до статті 221 КЗпП України як трудовий спір приватного характеру.

До того ж, звільнення позивача відбувалося за нормами Кодексу законів про працю України, не Закону України «Про державну службу».

Разом з тим, Верховний Суд зауважує про те, що існує стала практика розгляду справ про поновлення на посадах директорів, заступників директорів та інших посадових осіб обласних, міських і міськрайонних центрів зайнятості в порядку цивільного судочинства. Зазначене підтверджується постановами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №583/874/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі №308/7982/17, від 24 квітня 2019 року у справі №296/576/17, від 6 листопада 2019 року у справі №484/3365/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі 742/532/18, від 21 лютого 2020 року у справі №295/14195/18, від 25 березня 2020 року у справі №552/5424/17, від 21 жовтня 2020 року у справі №484/1082/19, від 9 листопада 2020 року у справі №306/1011/18-ц, від 7 грудня 2020 року у справі №484/5195/19.

Натомість, представник позивача - адвокат Колісник Б.О. подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі №303/7556/18, розглядаючи позов директора міського центру зайнятості про незаконність його звільнення, дійшов висновку про належність розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства. Зазначений висновок Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зробив, посилаючись на вказані вище висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року у справі №754/15544/17-ц.

Однак, висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що спірні правовідносини у справі №754/15544/17-ц виникли у зв`язку з проходженням позивачем публічної служби, були зроблені щодо посадової особи Центрального апарату Служби зайнятості, уповноваженої на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади.

Проте, у спірних правовідносинах у справі №303/7556/18 та у цій справі, позивачі є директорами базових центрів зайнятості, які є юридичними особами публічного права, підпорядкованими і підзвітними регіональному центру зайнятості, які створюються за рішенням Голови Центрального апарату Служби, і не є посадовими особами Центрального апарату Служби зайнятості, уповноваженими на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади, і також не є державними службовцями.

З огляду на наведене, а також на різну практику Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо юрисдикції вказаної категорії спорів, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що передача справи на розгляд Великої Палати необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у випадках спірних правовідносин щодо того чи є трудові відносини директора базового центру зайнятості з цим центром відносинами з проходження публічної служби, чи все ж таки ці спори є трудовим спорами приватного характеру.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики з вказаних у цій ухвалі правових питань.

Керуючись статтями 248, 346, 347, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу №320/2654/19 за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її підписання, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду