Справа № 420/14491/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №236 від 09.12.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
17.12.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №236 від 09.12.2020 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що наказ відповідача про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним, неправомірним, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та підлягає скасуванню.

У позові вказано, що ОСОБА_1 , 20 листопада 2020 року звернулась до Державної міграційної служби України в Одеській області за оформленням документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі обставин, щодо її переслідування. Позивач є громадянкою держави Нігерія, народилася в м. Нневі, в Україну вимушено прибула у 2012 році для отримання вищої освіти, щоб ще будучи неповнолітньою батьки не видали ОСОБА_1 заміж проти її волі. Після закінчення навчання позивач мала намір повернутися додому, але не може це зробити, оскільки має реальні побоювання за своє життя та здоров`я. Як стверджує позивач, в країні її громадянської приналежності до цього часу практикують насильницькі традиції - видача до шлюбу дівчат без їх згоди, проти їх волі та за бажанням батьків нареченої. Такі порядки в країні позивача суперечать закону, але на жаль, це той самий випадок, коли позиція «у нас так заведено» стає ніби законною. Ідея про те, що дівчина йде проти волі своєї родини і самостійно вибирає свого майбутнього чоловіка, соціально не прийнята, а за необхідності використовуються погрози або насильство для примусу до шлюбу, майбутня наречена підкориться, тому що у неї просто немає іншого вибору. Жінок у покарання за спробу уникнути примусового шлюбу у країні громадянської приналежності ОСОБА_1 навіть спалюють живцем. Насильницькі шлюби всупереч поширеній думці, не залишилася в минулих століттях. Навпаки, вони мають місце і в даний час. І не тільки в відстаючих, але і розвинених країнах світу. Окрім того, насильницькі шлюби, як правило, пов`язані з високим рівнем домашнього насильства. Такі типи шлюбів пов`язані як з подружнім насильством, що здійснюються в шлюбі, так і з насильством, пов`язаним з звичаями і традиціями цього шлюбу: акти насильства і торгівля людьми, пов`язані з виплатою приданого і викупом нареченої, а також вбивства на захист честі за відмову від шлюбу.

Як зазначено у позові, допоки позивач навчалася в Україні, її батьки засватали її за невідомого ОСОБА_1 чоловіка, проти її волі та без згоди. Цей чоловік вже має декілька дружин та є навіть старшим батька ОСОБА_1 . Позивач вказує, що вона проти такого заміжжя.

Як стверджує ОСОБА_1 , насильницький шлюб, до якого її примушують тягне за собою серйозні порушення прав позивача, зокрема право на фізичну недоторканість, фізичне та психічні здоров`я, сексуальне та репродуктивне здоров`я, освіту, приватне життя, свободу та автономію. Своєю відмовою від цього шлюбу позивач грубо порушує культурну традицію її народу та нехтує традиційними поняттями родинної честі. На думку ОСОБА_1 , якщо вона повернеться до Нігерії та відмовлюся від шлюбу з чоловіком, якого обрали їй батьки, її за це буде дуже жорстоко покарано. Це вимагає комплексної політики та вжиття заходів для запобігання примусовим шлюбам на міжнародному рівні, в той час як держави мають надавати цілковитий захист, жертвам і переслідувати осіб, відповідальних за насильницькі дії такого виду. При цьому жодна культура, звичаї, релігія, традиції чи так звана "честь" не можуть виправдовувати чи стояти на заваді криміналізації таких порушень. На даний час конфлікт не вичерпаний. Позивач не може повернутися в країну своєї громадянської приналежності, через реальні побоювання стати жертвою, зазнати в країні її громадянської приналежності смертної кари, насильства, тортур, нелюдського поводження, порушення моїх прав.

У позові вказано, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було зроблено висновки невідповідні дійсним обставинам справи, оскільки не було повно з`ясовано нововиявлені обставини, що мають значення для справи. Іке ОСОБА_2 було повністю викладено усі факти та нові обставини через які вона має реальні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у країні своєї громадянської належності - Нігерії

На думку позивача, відповідач при прийнятті оскаржуваного Наказу №236 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не діяв обґрунтовано та пропорційно, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав позивача, свобод та інтересів і цілями, на досягнення, яких спрямоване це рішення, чим порушив вимоги ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КАС України. Відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в оформленні позивачу документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту автоматично призводить до того, що вона повинна залишити територію України та повернутися до країни походження, тому що в ОСОБА_1 немає інших законних підстав перебування в Україні. В зв`язку з чим, як стверджує позивач, повернення до Нігерії означає небезпеку для її життя, здоров`я, загрозу переслідування та дискримінації. Тому, оскаржуваний наказ Головного; управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, порушує права позивача на те, що жодна людина не може зазнавати катувань чи нелюдського або такого, що принижує її гідність, поводження чи покарання, яке передбачає ст. З Європейської Конвенції Про захист прав і основних свобод людини. Не може бути ніяких винятків з даного положення.

Ухвалою від 22.12.2020 року Одеським окружним адміністративним судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом також зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача

11.01.2021 року (вх. №1113/21) від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та на виконання ухвали суду від 30.09.2019 року надійшла копія матеріалів особової справи позивача (а.с.17-150).

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, а також, з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.12.2020 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №236 від 09.12.2020 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Дослідивши матеріали, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Згідно матеріалів особової справи №2020ОD0145 Іке ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 20.11.2020 року, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 13.08.2020 року звернулася до Управління у справах біженців ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №161 (а.с. 34-36).

У вказаній заяві позивачем зазначено, що ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в штаті ОСОБА_3 , Нігерія та виросла в штаті Енюгу, Нігерія, просить її захистити у зв`язку із тим, що вона не може повернутися в свою країну. У заяві вказано, що ОСОБА_1 приїхала в Україну як студент і після 4 років навчання не хотіла повертатися додому, так як її сім`я бажала видати її за старого мусульманина у якого є багато дружин. Також, у заяві вказано, що після того як ОСОБА_1 повідомила сім`ю про небажання повертатися, то вони обірвали всі зв`язки з нею після чого позивач залишилася в Україні. Іке ОСОБА_2 вказала, що лише три місяці тому вона дізналася про можливість звернутися до міграційної служби за захистом.

Судом встановлено, що відносно позивача 20.11.2020 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.74-79).

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася у Нігерії, м Нневі, є громадянкою Нігерії, за національністю ігбо, за віросповіданням католицька християнка, не заміжня, дітей немає.

Також, в анкеті вказано, що родичами позивача, які проживають в Нігерії є мати ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_5 та брати - Кинечуку, Чибуйзи, Чинонсу, Чінейду. Батько Чарльз помер в автокатастрофі у 2000 році.

Позивач в ході анкетування зазначила, що в Україну вона прибула у 2012 році легально на підставі студентської візи та до цього жила в Білорусі в м.Гомелі (транзитом через м.Стамбул, Туреччина) протягом 6-8 місяців де пройшла підготовчі курси Гомельського державного медичного університету. В Україну приїхала для отримання хорошої освіти. Протягом 2012-2016 року навчалась в Україні у м.Дніпро в Дніпровському національному університеті залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна. Навчання не продовжила через брак грошей. На даний момент працює на промисловому ринку « 7км», де почала працювати з 2020 року.

Також, під час анкетування Іке ОСОБА_2 повідомила, що у 2013 році вона поверталась до Нігерії де проживала у м.Енугу та під час вказаного візиту жодних проблем з її знаходженням в Нігерії не було.

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначила, що вона виїхала з Нігерії на навчання, їй було складно отримати візу до України. Оскільки візу в Білорусію не потрібно було отримувати, вона поїхала туди. Іке ОСОБА_2 вказала, що вона не може повернутися до Нігерії, тому що її насильно хочуть видати заміж за чоловіка, який є мусульманином та має багато дружин. Іке ОСОБА_2 вказала, що вона не розмовляє з рідними вже 2 роки через побоювання виникнення проблем з рідними.

Також, під час анкетування позивач вказала, що ні вона, ні члени її сім`ї не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; ні вона, ні члени її сім`ї не були причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; на неї не застосовувались адміністративні заходи; вона не притягалася до кримінальної відповідальності, не проходила строкову військову службу, не є військовозобов`язаною.

Фактично єдиною причиною виїзду позивача з Батьківщини, з її слів, є небажання виходити заміж.

Судом встановлено, що позивачу 20.11.2020 року було видано довідку про звернення за захистом в Україні (а.с.37-38).

У реєстраційному листку приблизною датою виїзду ОСОБА_1 з Нігерії вказано 15.11.2010 року.

20.11.2020 року відносно позивача складено реєстраційний листом як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.120-123).

Згідно листа Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, позивач була документована посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 від 18.02.2013 року, терміном дії до 01.08.2017 року та 30.06.2016 року знята з обліку у зв`язку із поверненням на Батьківщину (а.с.104).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернулася із заявою про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 09.12.2020 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом (а.с.109-116), в ході якої Іке ОСОБА_2 повідомила, зокрема, що її небажання повернення до Нігерії пов`язане з тим, що вона не хоче виходити заміж за чоловіка, якого їй обрали батьки та вказала, що це не є звичаєм її сім`ї, але ця людина підтримує її сім`ю. Під час співбесіди ОСОБА_1 вказала, що вона повернеться до Нігерії, якщо вирішать не видавати її заміж за цю людину. Також ОСОБА_1 вказала, що вона не зверталась за захистом в Білорусії, тому що на той час не мала проблем з реєстрацією та зважаючи на те, що мала плани приїхали в Україну. Причинами не звернення за захистом у Дніпропетровську позивач вказала наявність документів на легальне знаходження.

Іке ОСОБА_2 також повідомила, що одного разу в Нігерї її було викрадено та просили гроші через те, що її батько багатий. Після смерті батька до неї ставились погано (не вказано осіб).

Крім того, під час співбесіди ОСОБА_1 повідомила, що на її дзвінки родичі відповідали, але не завжди та що цього року вона розмовляла з рідними. Іке ОСОБА_2 зазначила, що у серпні 2020 року розмовляла з мамою.

Також, ОСОБА_1 зазначила, що у 2017 році у неї виникли проблеми з легальним знаходженням в Україні через що вона поїхала до Нігерії робити іншу візу та повернулась знову до України.

Іке ОСОБА_2 повідомила, що у Нігерії вона не може проживати в іншому місці, так як її друзі пожуть розповісти де вона.

09.12.2020 року відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та протоколу співбесіди із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, провідним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с.124-133), у якому зазначено, що заява громадянки Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у висновку вказано, що з матеріалів особової справи спостерігається, що заявниця не змогла належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 2011 року. Так, твердження заявниці носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявниця не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. За результатами розгляду матеріалів особової справи заявниці, можливо визначити, що вона не переслідувалася в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

У висновку вказано, що за результатами розгляду матеріалів особової справи заявниці, можливо визначити, що вона не переслідувалася в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шукач захисту наголошує, що на території країни громадянської належності вона не зазнавала переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), за ознакою належності до певних політичних переконань та належності до певної соціальної групи (арк. 4, 5 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). По відношенню до заявниці не застосовувалися заходи фізичного впливу за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на території країни громадянської належності (арк. 5 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Заявниця відзначає, що в країні громадянської належності жодні права заявниці та її рідних не порушувалися, в неї та в її близьких родичів ніколи не виникало проблем з представниками органів державної влади в Нігерії, ніколи не займалася активістською або громадською діяльністю на Батьківщині (арк. 5, 6 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), заявниця не приймала активної участі у політичних процесах в країні, ніколи не висловлювала публічно, через засоби масової інформації, на загальних зборах або мітингах власну думку з приводу тих чи інших питань розвитку країни (арк. 7 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), не належала до етнічної меншості на території Нігерії (арк. 7 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), наразі в країні громадянської належності заявницю ніхто не розшукує (арк. 8 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Зазначене, вказано у висновку, свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця та підтверджується самою заявницею.

Також, як вказано у висновку, заявниця стверджує, що не збирається повертатися до країни громадянської належності, оскільки батьки хочуть видати її насильно заміж за мусульманина (арк. 5 анкети від 01.12.2020 року). Щодо повернення до Нігерії зазначає єдину причину неможливості повернення на Батьківщину - це примушення вийти заміж з боку батьків заявниці. Вона зможе повернутися до Нігерії лише у разі, якщо її батьки вирішать не видавати її заміж (арк. 5 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Заявниця повідомила, що поверталася на Батьківщину: «... коли почалися проблеми в Луганську, це було у 2013 році. Тоді не було жодних проблем із моїм знаходженням в Нігерії. Я коли повернулася в Нігерію тоді я жила в м. Енугу». Заявниця повідомляє, що у разі необхідності буде звертатися до дипломатичних представництв країни громадянської належності задля отримання сприяння у оформленні візи, тому що в Україні наразі нічим не займається, заявниця має можливість та бажання отримати від цих органів допомогу, що підтверджує сама заявниця (арк. 4 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року).

Зазначена обставина, вказано у висновку, є свідченням того, що особа не потребує міжнародного захисту, оскільки вона має бажання користуватися захистом країни громадянської належності, не має потреби для відмови у користуванні подібним захистом. Водночас, наявність цієї обставини свідчить про відсутність переслідувань заявниці з боку органів державної влади Нігерії.

Заявниця під час співбесід повідомляла, що не зазнавала жодних переслідувань в країні громадянської належності. Так, шукач захисту не надав жодних доказів або документальних підтверджень завдання їй шкоди у разі повернення до Нігерії. Під час проведення протоколів співбесід заявниця наводить суперечливу, нечітку та непослідовну інформацію стосовно імовірної загрози в країні громадянської належності. Крім цього, заявниця не підпадає під категорію «біженець на місці».

З урахуванням вищевикладеного, вказано у висновку, територіальний підрозділ ДМС не може віднести заявницю до категорії «біженець на місці» у зв`язку з тим, що вона на час звернення за захистом не мала відношення до жодної категорії осіб, обставини ймовірного переслідування не виникли та не змінилися під час перебування заявниці за межами країни громадянської належності. Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину небажання заявниці повернутися до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання., належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Проведеним аналізом матеріалів особової справи заявниці також можливо визначити відсутність, підстав у контексті можливого визнання її особою, яка потребує додаткового захисту на території України через відсутність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

У висновку також вказано, що особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Заявниця повідомляє, що у випадку повернення на Батьківщину по відношенню до неї не буде застосовано вирок про смертну кару, тортури, але заявниця зазначає, що можливо буде застосовуватися нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання під час перебування на території країни громадянської належності з боку членів її сім`ї, тому що вони хочуть видати її заміж (арк. 5 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Заявниця відзначає, що на Батьківщині до неї жодного разу не застосовувалися тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання, ніколи не порушувалися права заявниці та її близьких рідних (арк.. 5 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), в заявниці ніколи не виникало конфліктів з населенням країни громадянської належності під час проживання на Батьківщині, ані заявниця, ані її близькі родичі не були причетні до свавільних арештів, затримань, позасудових рішень на території країни громадянської належності (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), заявницю ніколи не звинувачували у порушенні моральних норм на Батьківщині, в заявниці не виникало проблем під час проживання у Нігерії (арк. 8 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Твердження заявниці щодо одних і тих самих питань - є суперечливими. Відповідно до аркушу 6 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року заявниця повідомила, що її викрадали під час проживання на території громадянської належності: «так, перед тим як приїхати в Україну, мене викрали одного разу та просили гроші одного разу, тому що мій батько був дуже багатий, моя тітка сказала, що відмовиться від мене, коли мій батько помер вони погано до мене відносилися» та зазначила, що в Нігерії її можуть викрасти знову (арк. 8 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), але також повідомляє, що єдиною проблемою, яка на неї чекає в країні громадянської належності - це те, що її батьки можуть видати заміж проти її волі та особисто підтвердила, що в Нігерії її права жодного разу не порушувалися та вона не зазнавала утисків (арк. 5 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року).

Зазначене, як вказано у висновку, свідчить про навмисне надання особою неправдивих відомостей та введення в оману територіального підрозділу ДМС. Отже, заявниця не побоюється зазнати шкоди її життю та здоров`ю, єдине, що турбує заявницю та вбачається з її відповідей під час співбесід - це змушення з боку батьків заявниці, які залишилися жити в Нігерії, вийти заміж за чоловіка, якого вони (батьки) їй обрали. Повідомлені заявницею обставини, з урахуванням наданої заявницею інформації, всебічного аналізу матеріалів особової справи, не містять ознак дискримінації або переслідування, не належить до конвенційних ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Щодо соціально-політичної ситуації в країні громадянської належності заявниця повідомила, що наразі в країні відбуваються протести та мітинги у зв`язку із поганим відношенням поліції до населення країни, але війни там не має, наразі в Нігерії функціонують органи державної влади (арк. 6 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року), заявниця завжди мала можливість вільного доступу до державних, комерційних та медичних установ під час проживання на Батьківщині, могла вільно переміщуватися територією Нігерії (арк. 7 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Відповідно до тверджень заявниці, вона народилася у м. Нневі (Нігерія), її мати наразі проживає в м. Нневі, інші брати та сестри проживають в містах Лагос та Абуд (арк. 1, 2 анкети від 01.12.2020 року). Заявниця повідомила, що у 2013 році поверталася на Батьківщину та в заявниці тоді не виникало жодних проблем, проживала вона в м. Енугу, де отримала початкову освіту (арк. З протоколу співбесіди від 09.12:2020 року). Незважаючи на це повідомила, що не могла проживати в іншому місті чи регіоні Нігерії щоб безпроблемно проживати на Батьківщині: «не могла, тому що в мене є друзі, які можуть розповісти де я знаходжуся моїм рідним» (арк. 8 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року). Сама заявниця постійно проживала в м. Нневі (арк. 1 анкети від 01.12.2020 року). Повідомила, що регіон її постійного проживання забезпечений базовими комунікаціями: «так, забезпечений усім необхідним» (арк. 7 протоколу співбесіди від 09.12.2020 року).

У висновку вказано, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявниці особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. З, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження га покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Крім того, у висновку міститься аналіз інформації по країні породження ОСОБА_1 та вказано на значну тривалість проміжків часу між виїздом Іке ОСОБА_2 з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.12.2020 року відповідачем прийнято наказ №236 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.145).

09.12.2020 року відповідачем на підставі наказу №236 від 09.12.2020 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-260 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7-8146-148), яке ОСОБА_1 отримала 09.12.2020 року.

Не погодившись з наказом №236 від 09.12.2020 року, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилалась.

Зокрема, позивач не змогла назвати ні вік особи за яку її близько 9 років родичі бажають видати заміж, ні його ім`я, соціальний статус, рід занять.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_1 близько двох років не спілкувалась з рідними є свідченням того, що щонайменше протягом даного періоду часу вона достеменно не знала про волю її рідних. В той же час, одночасно зазначаючи, що у серпні 2020 року ОСОБА_1 розмовляла з матір`ю, позивач не вказала, що під час даної розмови знову піднімалось питання про її заміжжя.

Фактично, доводи позивача є її припущенням, так як від дати, коли за її словами родичами було прийнято рішення видати ОСОБА_1 заміж за мусульманина пройшло понад 9 років.

Щодо проблематики переслідувань позивача, суд, оцінюючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Однак, позивач зазначила, що вона ніколи не брала участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавала переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Більш того, як встановлено судом, сама позивач під час співбесіди зазначала, що у неї особисто не виникало в Нігерії жодних проблем, в тому числі таких, що були б пов`язані з її віросповіданням, що її не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що їй особисто ніхто не погрожував.

Суд зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду з боку позивача протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу переслідування ОСОБА_1 за конвенційними ознаками.

При вирішення даної адміністративної справи суд також враховує, що країну громадянської належності ОСОБА_1 покинула у 2010 року, до України прибула у 2012 році на підставі візи. Щонайменше 6 місяців проживала у Білорусії де не зверталася за захистом та протягом більш як чотирьох років проживала на території м.Дніпро де також не зверталася за захистом.

При цьому до органу міграційної служби звернулася лише 13.08.2020 року.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що нею були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легалізувати власне перебування на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у її заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Нігерії її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Суд враховує, що позивач поверталась до Нігерії у 2017 році де проживала деякий час.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань її за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які вона зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні постійного проживання, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки вона бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Нігерії та перебуваючи поза її межами позивач та її родичі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у неї цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Нігерії, з огляду на наступне.

Так, Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки викладені у по справі Верховного суду від 28.11.2018 року по справі №420/133/19.

Щодо посилання позивача під час співбесіди на звернення до Державної міграційної служби України з метою легалізації на території України, то суд зазначає, що ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянка Нігерії ОСОБА_1 звернулася із заявою про надання їй статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знаходить підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №236 від 09.12.2020 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Суддя Корой С.М.

.