Справа № 640/16124/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Київ № 640/16124/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1)Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, 2) Голови комісії з ліквідації Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
провизнання незаконним та скасування наказу від 15 червня 2020 року №353-К, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач 1, Комісія) та Голови комісії з ліквідації Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач 2, Голова Комісії), в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Комісії від 15 червня 2020 року №353-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2)поновити ОСОБА_1 на посаді провідного документознавця відділу документообігу департаменту документального забезпечення та контролю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг;

3) стягнути з Комісії на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення до дати постановлення рішення суду, з розрахунку 831, 10 грн за один робочий день вимушеного прогулу;

4) стягнути з Комісії на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн;

5) допустити негайне виконання рішення суду в частині про поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного документознавця відділу документообігу департаменту документального забезпечення та контролю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та стягнення заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування позову зазначає, що 12.06.2020 у стресовому стані під тиском керівництва написав заяву на звільнення, проте, згодом, оговтавшись, 15.06.2020 написав заяву на відкликання раніше поданої заяви на звільнення за угодою сторін та подав її до Нацкомфінпослуг. Проте, всупереч зазначеній заяві керівником апарату підписано наказ про звільнення позивача з роботи з 22.06.2020. Вважаючи такий наказ протиправним, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачам надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їм даної ухвали для надання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

11 серпня 2020 року (вхідний № 03-14/114436/20) відповідачем-2 надано до суду відзив, в якому остання проти задоволення адміністративного позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні. Відзив обґрунтовано тим, що при винесені даного наказу орган діяв в порядку та у відповідності до чинного законодавства. Крім того, оскаржуваний наказ є послідовним наслідком заяви позивача від 12.06.2020 про звільнення його із займаної посади за угодою сторін , а тому видача даного наказу не може вважатися умовою порушення прав позивача.

13 серпня 2020 року (вхідний № 03-14/116074/20) відповідачем-2 надано до суду відзив, в якому остання вказала, що позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про незаконність оскаржуваного наказу про звільнення позивача за його заявою за угодою сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року у задоволенні клопотання позивача - ОСОБА_1 про розгляд адміністративної справи №640/16124/20 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року у задоволенні клопотання представника Голови комісії з ліквідації Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо виклику свідка відмовлено.

11 вересня 2020 року (вхідний № 03-14/130705/20) відповідачем-2 надано до суду додаткові пояснення в яких остання посилається на постанову колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 31 серпня 2020 року, справа №359/5905/18 в якій зроблено висновки, що припимсами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обовязок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що наказом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 31.07.2019 №414-К, ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду провідного документознавця відділу документообігу департаменту документального забезпечення та контролю з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

Як зазначає позивач, під тиском з боку керівництва на нього, ОСОБА_1 12.06.2020 написав заяву на звільнення за угодою сторін.

22.06.2020 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 статті 36 Кодексу законів про працю України, про що було видано наказ від 15.06.2020 №353-К, підписаний керівником апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Галабудською Т.М.

15.06.2020 ОСОБА_1 написав заяву на відкликання раніше поданої заяви на звільнення за угодою сторін та подав її до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заяву зареєстровано відповідачем-1 17.06.2020 за №1585/12, про що свідчать матеріали справи.

Позивач не погоджується з оскаржуваним наказом, вважає його таким що порушує його законні права та інтереси, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті судом встановлено наступне.

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже ефективний спосіб захисту, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 1 статті 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

8) підстави, передбачені контрактом;

9) підстави, передбачені іншими законами.

Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 статті 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Авалювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення проводиться згідно ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін.

Як підтверджується матеріалами справи, звільнення позивача відбулось на підставі п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) згідно поданою особисто позивачем заявою про таке звільнення. Посилання позивача на те, що заява про звільнення була написана ним під впливом примусу зі сторони керівництва судом відхиляються, адже в матеріалах справи відсутні докази такого примусу.

Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

Наведена вище позиція повністю узгоджується з обов`язковою для врахування практикою Верховного Суду, викладеною у його постанові від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18.

В порушення вимог ч.1 статті 77 КАС України позивачем зворотного не доведено. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази існування обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість звільнення від доказування факту вивільнення позивача з роботи всупереч його волевиявленню.

Відтак позовні вимоги в частині скасування оскаржуваного наказу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також суд при прийнятті рішення приймає до уваги п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9, яким закріплено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як наслідок інша позовна вимога (поновлення на посаді) не підлягає задоволенню, оскільки є похідною позовною вимогою від основної позовної вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами частин 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 2 статті 76 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а позовні вимоги позивача про скасування наказу та поновлення на роботі є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач 1: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 3, )

Відповідач 2: Голова комісії з ліквідації Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 3)