Справа № 620/4799/20
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4799/20 Головуючий у 1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області від 17.09.2020 № 89-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну, наданого громадянці Грузії ОСОБА_1 13.04.2016, як протиправне.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Грузії, прибула до України разом зі своїми батьками в 1999 році.

Навчалася у ЗОШ № 34 м. Чернігова та в 2005 році отримала свідоцтво про базову загальну середню освіту (копія свідоцтва додається до позовної заяви).

20.12.2006 у шістнадцятирічному віці її було зареєстровано у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податку.

В 2007 році закінчила Чернігівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 34 Чернігівської міської ради Чернігівської області.

В 2008 році закінчила Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівське вище професійне училище побутового обслуговування».

В 2014 році закінчила Чернігівський національний технологічний університет за напрямом підготовки «Фінанси і кредит».

28.01.2016 позивач звернулася до Чернігівського районного сектору УДМС України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну згідно пункту першого частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491- III (далі - Закон № 2491-ІІІ), оскільки перебуває понад два роки (з 15.09.2011) у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 06.01.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції.

Після проведення перевірок, передбачених пунктами 12, 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, за відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 13.04.2016 УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення № 74.01/05-5078 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

15.04.2016 на підставі вищезазначеного дозволу на імміграцію позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

30.11.2019 до Новозаводського районного відділу у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області звернувся громадянин Грузії ОСОБА_3 , який перебуває у шлюбі з позивачем з 26.11.2019, із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно із пунктом 6 частини другої статті 4 Закону № 2491-III, оскільки він є чоловіком іммігрантки.

У зв`язку із даним зверненням УДМС України в Чернігівській області здійснено перевірку законності отримання дозволу на імміграцію дружини заявника, яка є позивачем у даній справі.

В ході перевірки встановлено, що відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб позивача № 2, станом на момент надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, а саме 13.04.2016, позивач не перебувала у шлюбі з громадянином України, оскільки 24.03.2016 до актового запису про її шлюб з ОСОБА_2 було внесено відомості щодо його розірвання на підставі спільної заяви подружжя від 23.02.2016.

Листом від 17.09.2020 № 7401.5-6259/74.2-20 відповідач інформував позивача, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 13.04.2016 № 74.01/05-5078 скасоване та поінформував про необхідність звернутися до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання та здати посвідку на постійне проживання. Цей лист отримано позивачем 10.10.2020.

Згідно висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.09.2020 скасування такого дозволу обґрунтовано тим, що в ході додаткової перевірки УДМС України в Чернігівській області встановлено, що відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, станом на дату надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , а саме 13.04.2016, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 втратило чинність, так як 24.03.2016 до актового запису про шлюб було внесено відомості щодо розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_2 , який було зроблено на підставі спільної заяви подружжя від 23.02.2016.

Вважаючи рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області від 17.09.2020 № 89-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області від 17.09.2020 № 89-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, тобто, при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, та інтересами позивача, адже при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні компетентний орган підтвердив правильність надання позивачу необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області спиралося на відомості, які об`єктивно вказують на елементи надання позивачем очевидно неправдоподібної інформації для введення в оману міграційну службу під час звернення із відповідною заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України від 07.06.2001 № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі по тексту - Закон № 2491) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Отже, головною умовою для отримання дозволу на імміграцію в Україну у розумінні згаданої вище норми Закону № 2491 є наявність шлюбу з громадянином (громадянкою) України понад два роки.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі по тексту - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, визначено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми. У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС).

Абзацом 1 п.10 Порядку встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Згідно п. 11 Порядку для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Пунктом 14 Порядку встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до ст. 10 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 ч. 3 ст.4 цього Закону.

Згідно п.16 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абз.2 п.14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктом 19 Порядку визначено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття. Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Так, відповідно до п.2.7 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 №681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за №1335/23867 (чинного на момент видачі позивачу дозволу та посвідки), працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про оформлення посвідки на постійне проживання перевіряє наявність підстав для видачі посвідки, дійсність поданих документів, своєчасність їх подання, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або документа, що підтверджує законність перебування іноземця, особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, зазначені в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, з`ясовує законність перебування іноземців та осіб без громадянства в державі та відсутність відомостей, що перешкоджають подальшому перебуванню цих осіб в Україні. Після цього перевіряє відповідність копії дозволу на імміграцію, поданої заявником, з оригіналом такого дозволу, який знаходиться у справі про надання дозволу на імміграцію.

Згідно п.2.8 Тимчасового порядку, перевірка відомостей, що є підставою для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання, здійснюється за обліками бази даних «АРМОР» з метою виявлення осіб, які під час перебування в Україні скоїли правопорушення або перебувають у розшуку. Про результати перевірки робиться відмітка на заяві іноземця чи особи без громадянства із зазначенням посадових осіб, які здійснювали перевірку, та вказується дата перевірки.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки (п.2.9 Тимчасового порядку).

Тобто, що під час видачі посвідки працівник територіального органу чи підрозділу ДМС перевіряє наявність підстав та зокрема дійсність поданих документів і своєчасність їх подання.

Таким чином, законодавство регламентує проведення багатоскладової перевірки саме органами держави наявності підстав для надання дозволу на імміграцію.

Статтею 12 Закону № 2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо зокрема, з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно п. 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до абз. 2 п. 22 Порядку у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз. 2 п. 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст.12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу

Пунктом 23 Порядку визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що через більш ніж два роки перебування позивача у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 вона звернулась із відповідним пакетом документів до міграційного органу.

Подані документи були перевірені посадовими особами відповідача, їм була надана відповідна оцінка, що мало позитивний результат та позивачем отримано рішення УДМС України в Чернігівській області № 74.01/05-5078 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

У подальшому, позивач звернулась до Чернігівського PC УДМС України в Чернігівській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання та відповідними документами, визначеними Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251.

Відповідна видача позивачу посвідки на постійне проживання є також підтвердженням того, що останнім були подані усі необхідні документи та інформація.

Колегія суддів зазначає, що дозвіл на імміграцію позивачу надано на підставі вимог, які встановлені чинним законодавством на момент виникнення обставин для його видачі. У свою чергу, чинне законодавство не містить вимог на майбутнє стосовно підстав, які були покладені в основу для надання дозволу на імміграцію, тобто в даному випадку - укладеного шлюбу та взаємовідносин між подружжям.

Таким чином, при наявності обставин, які вимагає закон та дотриманні порядку подання відповідних документів, міграційний орган немає альтернативної поведінки та зобов`язаний прийняти законне рішення щодо надання особі дозволу на імміграцію.

У даному випадку, колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який є громадянином України, 15.09.2011 укладено шлюб. Зазначене підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 06.01.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції (а.с. 52).

При цьому, заяву про отримання дозволу на імміграцію в Україну позивачем було подано до Чернігівського PC УДМС України в Чернігівській області 28.01.2016.

Тобто, регламентовані законодавством вимоги, а саме: п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491, позивачем дотримано.

При цьому, на момент звернення до відповідача подані документи нечинними не визнавалися, ніким і нічим не скасовані, а тому перекладання відповідачем провини на позивача шляхом скасування дозволу на імміграцію з підстав його видачі на основі документів, які втратили чинність, є безпідставним та таким, що не ґрунтуються на законі.

Також, колегія суддів зауважує, що жоден законодавчий акт України, що стосується отримання дозволу на імміграцію, не містить обов`язку особи, що звертається за таким дозволом, повідомляти протягом перевірки, що проводиться державним органом, про зміну сімейного стану, що спростовує доводи апелянта про те, що позивачем протиправно не було доведено до відома міграційний орган, що 24.03.2016 до актового запису про її шлюб з ОСОБА_2 було внесено відомості щодо його розірвання.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності обставин, передбачених п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», які були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області від 17.09.2020 № 89-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно ОСОБА_1 .

При цьому, вказані вище та всі інші аргументи та доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 22.02.2021.