Справа № 500/3835/20
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3835/20

17 лютого 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мандзія О.П.

за участю:

секретаря судового засідання Ногас С.В.

представника відповідача Гулкевич С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільської міської ради (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправними дії Тернопільської міської ради, які полягають у відмові ОСОБА_1 надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, що є частиною земельної ділянки площею 16,3700 га, кадастровий номер :01:001:1960 для подальшої безоплатної передачі її у приватну власність;

зобов`язати Тернопільську міську раду внести на розгляд сесії Тернопільської міської ради питання щодо надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, що є частиною земельної ділянки площею 16,3700 га, кадастровий номер :01:001:1960 для подальшої безоплатної передачі її у приватну власність.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.06.2020 року ОСОБА_1 подано відповідачу заяву з додатками про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Плесківці Зборівського району Тернопільської області. Виконавчий комітет Тернопільської міської ради листом від 06.07.2020 року №953/08 відмовив позивачу, оскільки в Тернопільській міській територіальній громаді в списках для отримання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства перебуває більше тисячі учасників бойових дій, які мають першочергове право для отримання земельних ділянок. Однак, такі обставини не можуть вважатися належною підставою для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 01.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

На виконання вимог вказаної ухвали, Тернопільською міською радою 10.12.2020 року подано до суду відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність, а відмова органу місцевого самоврядування у надані такого, навіть, якщо вона на думку особи є протиправною, не порушує її прав та інтересів, яка має намір отримати земельну ділянку. Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №804/3703/16. Лист Тернопільської міської ради від 06.07.2020 року №953/08 не є відмовою у наданні земельної ділянки відповідно до ст.118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а тому права позивача не порушені. Окрім цього, станом на момент звернення позивача не було технічної можливості відведення земельної ділянки площею 1,0000 га, так як рішень про поділ земельної масиву площею 16,3700 га, кадастровий номер :01:001:1960, не приймалось. Безпідставним є і твердження позивача про те, що посилання Тернопільської міської ради на норму законодавства про право учасників бойових дій на першочергове отримання земельних ділянок є надуманим, оскільки таке передбачене у п.14 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На адресу суду 23.12.2020 року надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з мотивів наведених у відзиві та запереченні. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність таких, з огляду на відсутність порушеного права позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 19.06.2020 року звернувся до Тернопільської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Плесківці Зборівського району Тернопільської області (а.с.10).

До вказаної заяви позивачем додано копію паспорта громадянина України, копію реєстраційного номера облікової картки платника податків, графічні матеріали (викопіювання з чергового плану міста 1:2000, план земельної ділянки 1:500 з описом меж, на яких зазначено місце розташування земельної ділянки) (а.с.7-9, 12).

Листом виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 06.07.2020 №953/08 у відповідь на вказану заяву позивача повідомлено про те, що питання стосовно надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Плесківці Зборівського району Тернопільської області немає можливості задовольнити. Одночасно зазначено, що в Тернопільській міській територіальній громаді в списках для отримання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства перебуває більше тисячі учасників бойових дій, які мають першочергове право для отримання земельних ділянок (а.с.13).

Не погодившись із рішеннями органу місцевого самоврядування, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1 ст.116 ЗК України).

Як передбачено ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено ст.118 ЗК України.

Згідно ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За приписами абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

При цьому, ч.7 ст.118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови.

Відсутність ж рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу і надає особі право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 17.12.2018 року у справі №509/4156/15-а.

Водночас, згідно з п.34 ст.26, п.2 ст.77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання про розгляд клопотання і надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надання мотивованої відмови у його наданні вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Як встановлено судом, позивач звернувся до Тернопільської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Плесківці Зборівського району Тернопільської області.

До вказаної заяви позивачем також було долучено копії паспорта громадянина України, реєстраційного номера облікової картки платника податків, а також графічні матеріали (викопіювання з чергового плану міста 1:2000, план земельної ділянки 1:500 з описом меж, на яких зазначено місце розташування земельної ділянки).

У відповідь на вказану заяву листом виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 06.07.2020 №953/08 позивача повідомлено про відсутність можливості задовольнити питання стосовно надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Відмовляючи позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, в вказаному листі зазначено, що в Тернопільській міській територіальній громаді в списках для отримання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства перебуває більше тисячі учасників бойових дій, які мають першочергове право для отримання земельних ділянок.

Однак, Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", спрямований на соціальний захист певних категорій громадян, зокрема учасників бойових дій, на який посилається відповідач, не містить механізму передачі земельних ділянок у власність. Таку процедуру визначено ЗК України, яким врегульовано суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, а відтак саме норми ЗК України підлягають застосуванню при вирішенні питання щодо передачі земельної ділянки у власність.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 08.09.2020 року у справі №361/3000/17.

Одночасно Верховний Суд у постановах від 06.02.2019 року у справі №638/20447/14-а та від 28.01.2020 року у справі №2240/2962/18 наголошує на тому, що ЗК України не передбачає регулювання земельних відносин щодо надання земельних ділянок громадян у власність актами органів місцевого самоврядування. Стаття 118 ЗК України, яка регулює ці правовідносини, є імперативною і забезпечує однакове правове регулювання цих відносин в Україні. ЗК України безпосередньо не встановлено черговості розгляду органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування клопотань громадян про безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, а також не надано органам місцевого самоврядування повноважень щодо прийняття рішень, які б урегульовували питання черговості надання земельних ділянок.

Про відсутність технічної можливості розгляду питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, що є частиною земельного масиву площею 16,3700 га, кадастровий номер :01:001:1960, рішень про поділ якого не приймалось на час звернення позивача, відповідач зазначав вже в суді у відзиві на позовну заяву, проте посилань на такі підстави оскаржена відмова відповідача не містить.

Натомість, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення, дії, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали їх підставою, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення, дії, бездіяльності.

Водночас, лист виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 06.07.2020 №953/08, не може сприйматися судом як належна відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, оскільки в силу приписів п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Суд відхиляє доводи відповідача, що у даному випадку слід застосовувати правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 14.03.2018 року (справа №804/3703/16) з огляду на те, що Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, розглядаючи справу №509/4156/15-а (постанова від 17.12.2018 року) відступив від висновку, викладеного в постанові, зокрема від 14.03.2018 року (справа № 804/3703/16), згідно з яким ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою за відсутності мотивованої відмови у його наданні не є для особи перешкодою для виготовлення такого проекту. Використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення.

Отже, відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Відтак, у спірних право-відносинах має місце протиправна бездіяльність.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку з ч.2 ст.2 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що у спірних ефективним та належним способом захисту порушеного права позивача, за встановлених обставин, є визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з врахуванням висновків суду в мотивувальні частині рішення.

Щодо вимоги встановити судовий контроль за виконання рішення в даній адміністративній справі, шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін, з моменту набрання рішення законної сили, звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду, та вирішується на його розсуд.

Таким чином, процесуальні дії, визначені ст.382 КАС України, є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Однак на момент розгляду цієї справи відсутні докази ймовірного уникнення чи зволікання відповідачами у відновленні порушеного права позивача, а саме не виконання рішення суду, що в свою чергу вказує на відсутність підстав для встановлення судового контролю шляхом подання у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позов підлягає до задоволення частково, то суд присуджує на користь позивача здійснені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору розмірі 420,40 грн. згідно квитанції №13 від 26.11.2020 року (а.с.6).

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Тернопільської міської ради щодо неприйняття відповідного рішення за заявою ОСОБА_1 від 19.06.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, що є частиною земельної ділянки площею 16,3700 га, кадастровий номер :01:001:1960 для подальшої безоплатної передачі її у приватну власність;

Зобов`язати Тернопільську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, що є частиною земельної ділянки площею 16,3700 га, кадастровий номер :01:001:1960 для подальшої безоплатної передачі її у приватну власність з врахуванням висновків суду в мотивувальні частині рішення.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з рахунків Тернопільської міської ради сплачений ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420 грн. згідно квитанції №13 від 26.11.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільська міська рада (місцезнаходження/місце проживання: вул. Листопадова, 5,м.Тернопіль,Тернопільська область,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 34334305);

Головуючий суддя Мандзій О.П.