Справа № 340/127/21
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року Справа № 340/127/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області, вул. Єгорова,25а, м. Кропивницький,25015

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області №5138 від 15.12.2020 р. про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області у встановлені строки повторно розглянути заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 03.10.2017р.;

- зобов`язати Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішення від 15.12.2020 року № 5138 про скасування дозволу на імміграцію в Україні є протиправним та таким, що порушує її права. Позивачем не допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу та не було надано свідомо неправдивих відомостей, документи не містять недостовірних даних та не є підробленими. Крім того, зазначено, що відповідач, всупереч наявності судових рішень, протиправно вирішив питання щодо не надання їй дозволу на імміграцію.

Ухвалою суду від 20.01.2021 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що поданий позов є таким, що не підлягає задоволенню та зазначив, що рішення приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним та таким, що прийняте в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає (вх.№3230/21 від 05.02.2021).

Дослідивши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до даних свідоцтва про шлюб, встановлено, що 12.08.2015 р. між позивачкою - громадянкою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - громадянином України укладено шлюб.

Судом встановлено, що особа без громадянства ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.08.2016 року отримала посвідку на тимчасове проживання на території України, термін дії якого продовжено Управлінням Державної міграційної служби в Кіровоградській області до 09.08.2018 року.

Позивач зареєстрована та проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_6 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд зазначає, що дані обставини встановлені рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року (справа №1140/1954/18), а тому, відповідно до положень ст.78 КАС України, доказуванню не підлягають (а.с.11-14).

Як свідчать матеріали справи, в ході подальшої перевірки відповідачем встановлено, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 , документом, що посвідчує особу ОСОБА_8 є український закордонний паспорт № НОМЕР_2 , в той час, як відповідно до облікової картки на особу, яка порушує клопотання про видачу паспорта громадянина за кордон, відповідачем на ім`я ОСОБА_8 оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 13.06.2016, дійсний до 13.06.2026 (а.с.43-52).

За наведених обставин, відповідач дійшов висновку, що викладена у свідоцтві № НОМЕР_1 інформація щодо документа, що посвідчує особу ОСОБА_8 , не відповідає дійсності, тому відомості є неправдивими (а.с.8,зв.бік).

Рішенням Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області № 5138 від 15.12.2020 відмовлено ОСОБА_4 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленням обставин справи, суд виходить з таких мотивів.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Згідно із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Згідно із статтею 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ.

Положеннями Закону України "Про імміграцію" визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону України "Про імміграцію" надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними (ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл (ст. 6 Закону).

Розділом ІІІ Закону України "Про імміграцію" врегульовано правовий порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання, згідно якого заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються: 1) для осіб, зазначених у пункті 1 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує підтримку їхнього клопотання центральним органом виконавчої влади України; 2) для осіб, зазначених у пункті 2 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці; 3) для осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 4 цього Закону, - копії статуту та/або зареєстрованих договорів (контрактів) про інвестиційну діяльність та довідка банку про надходження іноземної інвестиції в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України; 5) для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, який підтверджує, що особа раніше перебувала в громадянстві України; 6) для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні; 8) для осіб, зазначених у пункті 8 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа, що підтверджує встановлення особі статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також документ, що підтверджує факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з дня встановлення їй статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) для осіб, зазначених у пункті 9 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує факт проходження військової служби у Збройних Силах України; 10) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України; 11) для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України"; 12) для осіб, зазначених у пункті 4 частини третьої статті 4 цього Закону, - подання центрального органу виконавчої влади України про те, що імміграція особи становить державний інтерес для України; 13) для осіб, зазначених у пункті 5 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують отримання статусу закордонних українців, або копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки із закордонними українцями; 14) для осіб, зазначених у пункті 6 частини третьої статті 4 цього Закону, - оригінали (після пред`явлення повертаються) та копії посвідки на тимчасове проживання та рішення про надання статусу особи без громадянства.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (пункт 3 Порядку формування квоти імміграції).

Разом з тим Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (п.9 Порядку №1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п.10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п.11 Порядку №1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом п.14 Порядку № 1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Отже зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення слугував висновок УДМС України в Кіровоградській області від 15.12.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства (Палестина) Гонем (Мурад) Ріті. Так, в даному висновку зазначено, що в ході перевірки свідоцтва про шлюб, наданого заявницею, встановлено, що ім`я чоловіка зазначено ОСОБА_9 , а країна Ірак, ОСОБА_10 , що суперечить даним, зазначеним у паспорті України, серії НОМЕР_4 Гонем ОСОБА_11 , ОСОБА_5 . Отже відомості, зазначені у свідоцтві про шлюб, наданому заявницею, є неправдивими. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" позивачу відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі №1140/1954/18 задоволено позовні вимоги ОСОБА_12 у повному обсязі, визнано протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну за №1/5-195 від 04 червня 2018 року (а.с.11-14)

Вказаним судовим рішенням, серед іншого, встановлено що внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації до офіційного документа, яка повністю або частково не відповідає дійсності. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам. Так як в свідоцтві про шлюб № НОМЕР_1 , копія якого додана до матеріалів справи, в графі Посвідчення особи/документ № зазначено саме реквізити паспорта громадянина України ОСОБА_13 № НОМЕР_2 , який для ОСОБА_5 і є українським закордонним паспортом.

Аналогічні висновки викладені в рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року (справа №340/1060/19), яким Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_12 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 03.10.2017 р., з урахуванням висновків суду (а.с.15-18).

Так, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 року (справа №340/1060/19) знову ж таки встановлено, що внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації до офіційного документа, яка повністю або частково не відповідає дійсності. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам. Так як в свідоцтві про шлюб № НОМЕР_1 , копія якого додана до матеріалів справи, в графі Посвідчення особи/документ № зазначено саме реквізити паспорта громадянина України ОСОБА_13 № НОМЕР_2 , який для ОСОБА_5 і є українським закордонним паспортом.

Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, вже неодноразово встановлено факт того, що форма документу (свідоцтва про шлюб № НОМЕР_1 ) та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.

Суд звертає увагу, що ст. 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Проте, висновок УДМС України в Кіровоградській області щодо заперечень стосовно імміграції позивача в Україну не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення ОСОБА_4 протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України в частині зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей. Крім того, вказана інформація не містить жодних доказів, якими вона мотивована.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Оскільки в судових рішеннях, які набрали законної сили встановлено, що «так як в свідоцтві про шлюб № НОМЕР_1 , в графі "Посвідчення особи/документ №" зазначено саме реквізити паспорта громадянина України ОСОБА_14 №109933, який для ОСОБА_5 і є українським закордонним паспортом», відповідач, приймаючи рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію, неправомірно послався на вказану підставу, позаяк вона визнана судом правомірною, подані позивачкою документи - належними.

Таким чином, суд вважає, що посилання відповідача на те, що викладена у свідоцтві № НОМЕР_1 інформація щодо документа, що посвідчує особу ОСОБА_8 , не відповідає дійсності, не може бути покладено в основу рішення Управління Державної міграційної служб України в Кіровоградській області від 15.12.2020 № 5138 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Також суд зазначає, що інформація, надана УСБУ в Кіровоградській області від 13.02.2020 року №61/КР/1203нт щодо того, що ОСОБА_15 не має підстав для отримання дозволу на імміграцію, не є нормативно-правовим актом, який врегульовує спірні правовідносини у розумінні статті 10 Закону, а носить рекомендаційний характер, а відтак - не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Більше того, вказаного листа не надано відповідачем до матеріалів справи.

Дослідивши текст оскарженого рішення суд встановив, що правовою підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію владний суб`єкт обрав положення п. 4 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Таким чином, суд вважає, що владний суб`єкт з достатньою чіткістю поза розумним сумнівом конкретизував правову підставу оскарженого рішення, але не дотримався цього правила відносно фактичної підстави видання оскарженого акту, що суперечить ст. 8 Конституції України, адже не узгоджується з принципом юридичної визначеності як невід`ємного складового елементу принципу верховенства права. Так, ані текст оскарженого рішення, ані текст висновку про відмову не містять жодної даних про те, які саме заявником було надано неправдиві відомості або підроблені документи. Не конкретизовано також і тієї обставини, до яких саме осіб належить заявник - до осіб, які зазначили свідомо неправдиві відомості, або до осіб, які подали підроблені документи.

У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач одружена з громадянином України понад два роки, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" дає їй позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржене рішення не відповідає критеріям законності, адже не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, рішення № 5138 від 15.12.2020 про відмову ОСОБА_16 у наданні дозволу на імміграцію в Україну протиправним, а тому, підлягає скасуванню.

Суд враховує, що позивач має зареєстроване місце проживання на території України, створила сім`ю з громадянином України, стосовно неї відсутні будь-які відомості про вчинення дій, які суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України тощо.

Тож у цій частині вимог позов також слід задовольнити.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, враховуючи, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а також з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_4 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до норм Закону України "Про імміграцію", підлягає задоволенню як похідна від першої.

Відносно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002року №1983, відповідно до п.12 якого територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які, на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації та матеріалів справи, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до виключної компетенції відповідних державних органів, суд дійшов висновку щодо відсутності законодавчо передбачених підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області надати дозвіл на імміграцію в Україну.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що рішення суду зобов`язує відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, суд вважає за необхідне встановити відповідачу строк для подання звіту про виконання рішення один місяць з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1816,00 грн., що підтверджується квитанцією від 11.01.2021 р.

Таким чином, суд вважає, що сплачений представником позивача судовий збір у сумі 1816,00 грн. підлягає стягненню з Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 257 - 263, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області №5138 від 15.12.2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію", у встановлені строки, з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_4 судові витрати на сплату судового збору в сумі 1816 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (25015, м. Кропивницький, вул. Єгорова, 25-а, ) подати звіт про виконання рішення суду у строк один місяць з дня набрання чинності рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/127/21.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено та підписано 19.02.2021 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко