Справа № 500/706/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/706/21

22 лютого 2021 рокум.Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Чепенюк О.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали Акціонерного товариства "Універсал Банк" до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 та приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолій Іванович про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Універсал Банк" звернулось до суду з позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, у якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 168 від 23.12.2020 щодо відмови приватному виконавцю виконавчого округу Тернопільської області Мелиху А.І. в наданні дозволу на реалізацію чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 74,9 кв.м., житловою площею - 49,4 кв.м., право користування якою має неповнолітня - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати відповідача надати дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу Тернопільської області Мелиху А.І. на примусову реалізацію в рамках виконавчого провадження чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 74,9 кв.м., житловою площею - 49,4 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2008 між AT «Універсал Банк» та Приватним підприємством «Агро торговий дім» укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2322 (далі Генеральний договір), відповідно до якого AT «Універсал Банк» зобов`язався надати Приватному підприємству «Агро торговий дім» кредит у розмірі 500000,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором, між AT «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 14.03.2008, відповідно до якого боржник з метою забезпечення виконання зобов`язань передав AT «Універсал Банк» в іпотеку нерухоме майно: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику на праві власності.

У подальшому 16.08.2013 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області були задоволені позовні вимоги AT «Універсал Банк» у цивільній справі №607/2594/13-ц за позовом AT «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа Приватне підприємство «Агро торговий дім» про звернення стягнення заборгованості за договором кредиту на предмет іпотеки. На виконання вказаного судового рішення, Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №607/2594/13-ц. Позивач з метою виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/2594/13-ц направив вказаний виконавчий лист на виконання до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І., останнім було відкрито виконавче провадження №62334839.

Під час здійснення виконавчого провадження приватним виконавцем ОСОБА_4 отримано інформацію, що в квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстрована неповнолітня особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У свою чергу рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 168 від 23.12.2020 відмовлено у наданні дозволу приватному виконавцю ОСОБА_4 на реалізацію квартири АДРЕСА_1 , що унеможливило виконання рішення суду приватним виконавцем.

Позивач не погоджується з вказаним рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради та стверджує, що чинне законодавство не містить підстав для відмови у наданні згоди на реалізацію нерухомого майна, що перебуває у іпотеці банку в рамках виконавчого провадження (примусова реалізація майна боржника), право користування яким належить дітям, а також зазначає, що нормами Житлового кодексу України передбачено обов`язок надати інше житло особам, які втратили таке внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою вказаного житла. Житловий кодекс України передбачає першочергове надання такого житла сім`ям з неповнолітніми дітьми.

Також позивач зазначає, що неповнолітня ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після укладення договору іпотеки та була зареєстрована у предметі іпотеки без згоди іпотекодержателя (банку). Іпотекодавець умисно вчинив дії щодо реєстрації у предметі іпотеки дитини з метою перешкоджання звернення стягнення на заставне майно, що перебуває в іпотеці банку.

З огляду на те, що оскаржувана відмова унеможливлює реалізацію майна боржника та значно ускладнює виконання рішення суду, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Вказаний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку із чим у відкритті провадження в адміністративній справі належить відмовити, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Однією з головних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.

Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Водночас спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 19.02.2020 у справі № 809/846/18.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що даний спір виник щодо правомірності рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.2020 № 168, яким відмовлено в наданні дозволу приватному виконавцю на реалізацію квартири, що є об`єктом іпотеки та право користування якою має неповнолітня особа.

При цьому, відповідно до змісту позовної заяви, порушення прав, свобод та інтересів оскарженим рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, позивач вбачає в неможливості виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/2594/13-ц про стягнення кредитної заборгованості та реалізації іпотечного майна.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" № 2623-IV від 02.06.2005 визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" №2402-III від 26.04.2001 батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Аналогічні положення закріплено у статті 177 Сімейного кодексу України.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (пункт 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999).

Суд зазначає, що оскаржене рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, прийняте за наслідками вчинення приватним виконавцем Мелихом А.І. виконавчих дій в межах виконавчого провадження №62334839 та спрямоване на реалізацію майнових прав дитини, яка проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що є предметом іпотеки.

При цьому суд вважає, що оскаржувана відмова у наданні позивачу дозволу на реалізацію нерухомого майна, хоч і прийнята суб`єктом владних повноважень, однак спрямована на реалізацію приписів цивільного законодавства та впливає, насамперед, на особисті майнові права як позивача так і неповнолітньої особи ОСОБА_2 .

Так, з обгрунтування та мотивів позовних вимог убачається, що предметом перевірки у цій справі є правомірність рішення органу місцевого самоврядування з огляду на те, що неповнолітня ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після укладення договору іпотеки та була зареєстрована у предметі іпотеки без згоди іпотекодержателя (банку). Позивач вказує, що іпотекодавець умисно вчинив дії щодо реєстрації у предметі іпотеки дитини з метою перешкоджання звернення стягнення на заставне майно, що перебуває в іпотеці банку. Житловий кодекс України передбачає випадки, коли неповнолітні діти можуть втратити право користування житловими приміщеннями, що перебувають в іпотеці банку і відповідач повинен був врахувати такі обставини та норми при прийнятті оскаржуваного рішення.

Таким чином, у спірному випадку мова не йде про дотримання процедури та порядку розгляду відповідних питань, встановлених статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 177 Сімейного кодексу України, статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Правил опіки та піклування, а про майнові права на майно іпотекодавця та майнові права неповнолітньої особи ОСОБА_2 .

З огляду на вказане, спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядження майном. Тобто предметом спірних правовідносин є майнові права на вказаний об`єкт нерухомості, а відтак спір має приватноправовий характер.

Участь Виконавчого комітету Тернопільської міської ради у спірних правовідносинах не перетворює даний спір на публічно-правовий.

Враховуючи вищенаведене та оскільки рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради спрямоване на реалізацію майнових прав дитини та за твердженням позивача, впливає на його права та інтереси щодо квартири, яка є предметом іпотеки, та кошти за реалізацію якої в рамках виконавчого провадження будуть спрямовані на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 , суд приходить висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічного висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 18.11.2020 у справі №260/1736/20.

Суд звертає увагу, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, житлових відносин, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З урахуванням наведеного, даний спір не є публічно-правовим та не підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства, відтак з наведених вище мотивів у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

Згідно із частиною шостою статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Отже, позивачу необхідно роз`яснити, що для розгляду даного спору законом встановлено інший порядок судового провадження, цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

За змістом частини п`ятої статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 171, 248, 256 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою Акціонерного товариства "Універсал Банк" до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства та повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Чепенюк О.В.