Справа № 420/14115/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення № 01 від 12.11.2020 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу період роботи з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9, та призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 06.11.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що досягнувши необхідного стажу та віку для призначення пенсії за вислугу років, 06.11.2020 звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області щодо призначення пенсії згідно з ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак рішенням № 01 від 12.11.2020 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із тим, що не враховано до спеціального стажу періоди роботи з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9. Позивач вважає зазначене рішення неправомірним так як посада «дезінфектор» відноситься саме до працівників середнього медичного персоналу. Посилання пенсійного органу на те, що позивач була допущена до роботи без наявності середньої медичної освіти є необґрунтованими в аспекті належності цієї посади до середнього медичного персоналу. Так, відповідність займаній посаді ніким не оскаржувалась, накази про призначення та відповідність займаній посаді не оспорювались.

Ухвалою судді від 23.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

11.01.2021 до суду від ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що до спеціального стажу позивача не враховано періоди роботи з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9, оскільки посада не передбачена Державним класифікатором професій та не передбачена номенклатурою спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 № 146. Обов`язковою умовою для зарахування періоду роботи до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, є робота позивача на посадах лікаря або середнього медичного персоналу. На момент роботи позивача у спірний період був чинним Наказ Міністерства охороні здоров`я України № 146 від 23.10.1991, було затверджено номенклатуру спеціальностей середніх медичних працівників. Аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дає можливість дійти до висновку, що посад дезінфектора Міської клінічної лікарні № 9 не належить до посад середнього медичного персоналу, а отже робота на такій посаді не дає права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. "е" ст. 55 Закону № 1788. Враховуючи вищевикладене, Головне управління правомірно не зарахувало до спеціального стажу позивача періоди роботи на посаді дезінфектора. Враховуючи вищевикладене Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм чинного законодавства України, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Також згідно із пенсійним законодавством України прийняття рішень про поновлення виплати пенсії, про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії та визначення її розміру відноситься виключно до компетенції Пенсійного фонду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.11.2020 звернулася до Головного управління із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788), додавши копії паспорту, ідентифікаційного номеру, трудової книжки серії НОМЕР_1 , диплому про навчання НОМЕР_2 , свідоцтва про укладення шлюбу.

Рішенням Управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Одеській області від 12.11.2020 № 01 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 відмовлено в призначені пенсії, що зумовило позивача звернутись за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що спеціальний стаж ОСОБА_1 на 10.10.2017 складає 23 років 9 місяців при загальному стажі 33 роки 11 місяців. До спеціального стажу періоди роботи з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9 - не враховані, оскільки ця посада не передбачена Державним класифікатором професій та не передбачена номенклатурою спеціальностей середніх медичних працівників, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 № 146.

Згідно наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , позивач з 01.04.1991 по 20.04.1991 працювала на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10, що також підтверджується довідкою від 02.10.2020 № 315 Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 10» Одеської міської ради; а з 23.04.1991 по 11.01.1994 - на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абзацом 9 частини 1 статті 52 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

Пунктом 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909, встановлено, що до закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років віднесені, зокрема, наступні заклади і установи: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепід служби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри; та наступні посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Крім того, підпунктом 12 пункту 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI визначено, що основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Частиною 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У свою чергу, безпосередньо Переліком не визначено, які посади відносяться чи не відносяться до середнього медичного персоналу.

Водночас, суд дійшов висновку, що посада дезінфектора належить до середнього медичного персоналу, що прослідковується з інших нормативних актів, які були чинними протягом періоду роботи позивача на даній посаді.

Зокрема, відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 23.11.1993 №229, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.12.1993 за №198 "Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення" (який втратив чинність 11.04.2001), посада "дезінфектор" має тарифний розряд 10 серед тарифних розрядів середнього медичного персоналу (пункт 3.4 розділу 2).

Також, згідно з примітками до розділу 3 Наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 21.10.1974 № 990 "Про затвердження переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю" та приміток до розділу 5 Наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 13.07.1989 №418 "Про затвердження нової редакції Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю" особи, які не отримали спеціальної підготовки і звань в середніх спеціальних навчальних закладах, зазначених у цих переліках, можуть допускатися до роботи на посаді, в тому числі, дезінфектора. Натомість, скаржник у своїй касаційній скарзі покликається на Наказ Міністерства охорони здоров`я СРСР від 25.12.1992 №195 "Про затвердження переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю", який не містить вимог щодо набутої спеціальності, кваліфікації або курсу вузу, закінчення якого дає особі право обіймати посади медичних і фармацевтичних працівників саме в частині посади дезінфектора.

В п. 5 «Примітки» наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 13.07.1989 № 418 «Про затвердження нової редакції Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю» зазначено, що особи, які не отримали спеціальної підготовки і звань в середніх спеціальних навчальних закладах, зазначених у цьому Переліку, можуть допускатися до роботи на посадах: інструктора-дезінфектора, медичного реєстратора, дезінфектора, продавця оптики, молодшого фармацевта, продавця кіоску.

З урахуванням вищевикладеного, пенсійний орган при розгляді заяви позивача неправомірно не врахував до спеціального стажу періоди роботи з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9, що призвело до порушення прав та інтересів позивача.

Аналогічного висновку за подібних спірних правовідносин дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 червня 2020 року по справі №357/11458/17, адміністративне провадження №К/9901/4376/17.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Вирішуючи спір, суд повинен визначитися щодо правомірності чи неправомірності оскаржуваного акта, дії чи бездіяльності та встановити правові наслідки протиправності акта. Такими наслідками згідно з вказаним положенням є скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. Вимога про визнання рішення протиправним може бути окремим способом захисту порушеного права. При цьому визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності є передумовою для застосування інших способів захисту порушеного права, як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності.

Згідно ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 4 цієї ж статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На підставі викладеного, вирішуючи спір з урахуванням вимог ст. 245 КАС України, зважаючи на те, що питання призначення пенсії є виключною компетенцією пенсійного органу, суд вважає за необхідне застосувати ефективний засіб юридичного захисту, зобов`язавши відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.11.2020 з урахуванням висновків суду про необхідність зарахування до спеціального стажу період роботи позивача з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 01 від 12.11.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.11.2020 № 7686 щодо призначення пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду про необхідність зарахування до спеціального стажу період роботи ОСОБА_1 з 01.04.1991 по 20.04.1991 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 10 та з 23.04.1991 по 11.01.1994 на посаді дезінфектора у Міській клінічній лікарні № 9 згідно з пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-XII.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.