Справа № 380/4834/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4834/20 пров. № А/857/1503/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року, ухвалене суддею Мричко Н.І. у м. Львові о 16 год. 47 хв. у справі № 380/4834/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання скасування рішення та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому з уточненням позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним рішення Міністерства оборони України № 4 від 15.01.2020 року щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язку військової служби;

- зобов`язати Міністерство оборони України, відповідно до до статті 162 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, як особі, інвалідність якої встановлена внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва, отриманого під час виконання обов`язків військової служби у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІІ групи.

Позовні вимоги мотивовано тим, що під час виконання інтернаціонального військового обов`язку у Демократичній Республіці Афганістан у 1986 році позивач отримав осколкові поранення тіла. У листопаді 2011 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, яка пов`язана із виконанням обов`язків військової служби. У грудні 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги при встановленні ІІІ групи інвалідності, однак відповідач відмовив посилаючись на те, що інвалідність позивачу встановлена пізніше трьох місяців після звільнення зі служби.

Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки, на думку позивача, він має на це право після спливу трьох місяців з моменту звільнення зі служби, оскільки інвалідність настала саме від обставин, які мали місце під час виконання обов`язків військової служби.

На думку позивача, відповідач порушив його право на отримання одноразової грошової допомоги при встановленні ІІІ групи інвалідності, захист якого можливий шляхом визнання рішення протиправним та зобов`язання відповідача виплатити одноразову грошову допомогу при встановленні ІІІ групи інвалідності.

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що оскільки інвалідність позивачу встановлена понад трьох місячний термін з моменту звільнення зі служби, то позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги при встановленні групи інвалідності.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що виплату одноразової грошової допомоги при встановленні групи інвалідності Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що настало в період проходження військової служби, незалежно від строк, що минув після звільнення з військової служби.

Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач з 16.10.1985 року по 10.11.1987 року проходив військову строкову службу в Збройних Силах, в тому числі брав участь у бойових діях при виконанні інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан з 06.02.1986 року по 10.11.1987 року.

23.11.2011 року органами МСЕК позивачу встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

У грудні 2019 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразово грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

16.12.2019 року Львівський обласний військовий комісаріат заяву позивача, разом із доданими до неї документами, направив до Міністерства оборони України для розгляду питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

15.01.2020 року комісія Міністерства оборони України з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби розглянула питання щодо призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності та прийняла рішення про відмову у призначення позивачу одноразової грошової допомоги. Рішення ґрунтується на тому, що позивачу інвалідність встановлена понад 3-місячний строк з моменту звільнення зі служби. Крім цього, позивач не надав документів, що свідчать про причини і обставини поранення.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги при встановленні групи інвалідності, оскільки інвалідність позивачу вперше встановлена понад трьохмісячний строк з моменту звільнення зі служби, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач у період з 16.10.1985 року по 10.11.1987 року проходив військову строкову службу в Збройних Силах, в тому числі брав участь у бойових діях при виконанні інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан з 06.02.1986 року по 10.11.1987 року. у складі військової частини пп № 39676.

23.11.2011 року Львівською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу було вперше встановлено третю групу інвалідності.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) (в редакції на час звернення позивача за отриманням допомоги) встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» .

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права на отримання цієї допомоги є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІІ інвалідності, а саме Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328 від 3 листопада 2006 року, яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, (надалі також - Закон № 2011-ХІІ), Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (надалі також - Порядок № 499).

Так, частинами другою та шостою статті 16 Закону № 2011-XII, в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, було передбачено:

у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України;

у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону № 2232-XII (в редакції до 1 січня 2014 року) існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В контексті спірних правовідносин саме частина шоста статті 16 Закону № 2011-XII є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема:

- особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби;

- визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби;

- відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.

Аналогічне правило закріплено Порядком № 499.

Частиною шостою статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону № 2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року по справі № 678/370/17.

Враховуючи те, що позивачу вперше встановлена інвалідність більше ніж через 24 роки після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону № 2011-ХІІ у позивача відсутнє.

Тому апеляційний суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч.4 ст. 229 ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 380/4834/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 23.02.2021 року