Справа № 640/30336/20
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

22 лютого 2021 року м. Київ № 640/30336/20

Cуддя Окружного адміністративного суду міста Києва Бояринцева М.А., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 15.12.2020 позовну заяву залишено без руху.

На виконання ухвали суду позивачем уточнено позовні вимоги, відповідно до яких заявлено наступні вимоги:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві щодо проведення перевірки суб"єкта господарювання ТОВ "Рада 2" на предмет дотримання законодавства про захист прав споживачів, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про порушення законодавства про захист прав споживачів від 23.06.2020;

зобов"язати Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві провести належним чином перевірку обставин, викладених ОСОБА_1 у заяві про порушення законодавства про захист прав споживачів від 23.06.2020 у тому числі, але не обмежуючись, за фізичним розташуванням будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві 10 000 грн на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди.

Ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху в частині необхідності подання копій доданих до позовної заяви документів для відповідача, документу про сплату судового збору в розмірі 840,80 грн або клопотання про звільнення від сплати судового збору з наданням відповідних доказів на підтвердження рівня майнового стану, позивачем не виконано.

Ухвалою суду від 26.01.2021 позивачу продовжено строк для виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху в цій частині.

16.02.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

В частині необхідності подання копій доданих до позовної заяви документів для відповідача позивачем ухвала суду не виконана, пояснення з даного питання не надані.

В частині необхідності сплати судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди позивач наголошує на тому, що дана вимога не є об"єктом справляння судового збору у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про судовий збір" .

Разом з тим, суд зазначає, що в ухвалі суду про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви судом надана оцінка доводам позивача та з посиланням на позицію Великої Палати Верховного Суду вказано про необхідність сплати судового збору за вимогу майнового характеру.

При цьому, суд додатково зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою, а тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою.

Тобто, вимога про відшкодування моральної шкоди, що визначена у грошовому вимірі та що складає ціну матеріальних вимог, є майновою вимогою, а тому, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 16.03.2020 у справі № 9901/64/20, від 15.01.2020 у справі № 826/12286/15, від 30.07.2020 у справі № 9901/194/20.

Верховним Судом звернуто увагу на ті обставини, що сплата судового збору при поданні позовної заяви є законодавчо встановленим обов`язком та не може розцінюватися, як обмеження доступу до правосуддя. При цьому, як положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, так і Законом України "Про судовий збір" передбачений та визначений порядок та механізм не тільки повернення судового збору за певних обставин (стаття 7 цього Закону), а також розподілу судових витрат (стаття 139 Кодексу адміністративного судочинства України). Так, при задоволенні позовних вимог позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню та стягненню таких коштів з суб`єкта владних повноважень. Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Одночасно суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.

З урахуванням наведеного та враховуючи практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду суд звертає увагу позивача, що вимога щодо сплати судового збору не є обмеженням гарантованого захисту прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом, а є вимогою дотримання якої матиме наслідком розгляд позовних вимог, що є гарантією рівності усіх учасників перед законом.

При цьому, пояснення позивача відносно того, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог та відносно того, що шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, оскільки обставини щодо наявності підстав для стягнення з відповідача завданої позивачу моральної шкоди підлягає встановленню під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вимоги КАС України передбачають необхідність дотримання позивачами певних процедур з метою звернення до суду.

Одночасно суд критично ставиться до посилань позивача на факультативність висновків Верховного Суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин п"ятої, шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною п"ятою статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене свідчить, що судом враховуються висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Проте, незважаючи на ухвалу суду з наданими роз"ясненнями щодо необхідності сплати судового збору, позивачем судовий збір не сплачено.

Таким чином, позивачем не усунуто недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, оскільки позивачем не надано доказів сплати судового збору та подання копій доданих до позовної заяви документів для відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву повернути.

Відповідно до частини сьомої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено.

Згідно зі статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя М.А. Бояринцева