Справа № 420/10600/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Громадянки СРВ ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування висновку ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 02.12.2011 року про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 13 жовтня 2020 року надійшла позовна заява Громадянки СРВ ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування висновку ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 02.12.2011 року про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою від 26 жовтня 2020 року після усунення недоліків, що зумовили залишення позову без руху, поновлено строк звернення до суду та позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито загальне позовне провадження.

Позов обґрунтовано тим, що 12 серпня 2020 року, співробітниками Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області проводилася перевірка на промисловому ринку « 7 кілометр», під час проведення якої громадянці СРВ ОСОБА_1 , яка проживає на території України за посвідкою серії НОМЕР_2 , виданою ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 24.11.2010 року стало відомим про те, що «у 2011 році, керівництвом ГУМВС України в Одеській області було проведено службову перевірку співробітників ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області та за результатами цієї перевірки, було укладено висновок від 02.12.2011 року про скасування позивачці дозволу на імміграцію».

Так, позивач зазначила, що є громадянкою СРВ, ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає в Україні 11 років, у 2009 році, прибула в Україну до чоловіка - ОСОБА_3 , який у 2009 році набув українське громадянство на підставі ст. 8 ЗУ «Про громадянство» за рішенням міграційного органу Україні у Херсонській області, в подальшому подружжя переїхало до Одеської області та у 2009 році позивачка звернулася до Іванівського районного ВПРФО ГУМВС України в Одеській області із клопотанням про отримання дозволу на постійне проживання в Україні та документування її відповідною посвідкою на постійне проживання в Україні та 24.11.2010 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області було видано позивачці посвідку серії НОМЕР_2 із безстроковим терміном дії.

Також, позивач зазначила, що 20.08.2012 року, ОСОБА_1 було оформлено картку платника податків в Україні № НОМЕР_1 .

Позивач звернула увагу, що для отримання дозволу вона надала ВГІРФО усі необхідні документи, але ж участі у перевірці та формуванні її особової справи не приймала, відтак, посвідку на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 отримала - добросовісно, за час проживання в Україні позивачка законів не порушувала, до кримінальної відповідальності не притягувалася, працює на промисловому ринку « 7 кілометр».

Також позивач зазначила, що порушена процедура перевірки підстав та скасування особі-іноземцю дозволу на імміграцію, а саме: позивач не була запрошена та вислухана.

Таким чином, позивач вважає, що оскаржуваний висновок є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивач не вчиняла будь-яких дій, перелік яких визначений ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

До суду 16 листопада 2020 року (вхід. № 48387/20) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, є органом створеним з тими ж функціями, відповідно, відповідач не приймав рішення про надання дозволу на імміграцію позивачки. Також відповідач зазначив, що відповідно листа ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 24.02.2011 № 778 - рішення про продовження терміну перебування в Україні громадянці В`єтнаму ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було скасовано, за надання завідомо неправдивих відомостей та 02.12.2011 року ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області прийнято висновок про скасування дозволу на імміграцію в України громадянці В`єтнаму ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно п. 6 ч. ст.12 Закону України «Про імміграцію». Тому відповідач вважає, що за таких обставин, у ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області були наявні повноваження щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, що прийнято з порушенням вимог законодавства.

Позивачем, в свою чергу, надано відповідь на відзив (вхід. № 49769/20 від 23.11.2020 року), відповідно до якого позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що після отримання дозволу на постійне проживання разом із чоловіком оформила код платника податків в Україні, працює та виховувала двох дітей, які здобули в Україні освіту, син здобув українське громадянство, позивач 11 років постійно проживає в Україні, законів не порушувала.

Відповідачем не надані до суду заперечення.

На виконання ухвали суду відповідачем надано належним чином засвідчена копія особової справи позивача.

Ухвалою від 02 грудня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 02 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 25 січня 2021 року на 10 годину 00 хвилин.

Позивач на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить звіт про надсилання судової повістки електронною поштою, до суду 22 січня 2021 року (вхід. № ЕП/1636/21) від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.

Представник відповідача на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно засобами електронної пошти, про що свідчить звіт від поштового сервера.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 25 січня 2021 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1 є громадянкою В`єтнаму, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2009 році, прибула в Україну з В`єтнаму.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 29.07.1993 року позивачкою укладено шлюб з ОСОБА_3 (а.с.54-55).

Суд встановив, що ОСОБА_3 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області 08 жовтня 2010 року (а.с.5-6).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 набуто громадянство України на підставі ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Матеріалами справи підтверджено, що 15.10.2010 року ОСОБА_1 подала до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула в Україну на постійне проживання до чоловіка ОСОБА_3 - громадянина України (а.с. 46).

Також у заяві зазначені відомості про близьких родичів, які проживають в Україні, серед них чоловік, ОСОБА_6 - донька, 1994 року народження, громадянка України, та ОСОБА_7 -син 1998 року народження, громадянин України.

Суд встановив, що за результатами проведеної перевірки, 24.11.2010 року ОСОБА_1 виданий дозвіл на імміграцію в Україну № 22/329041 строком дії до 23.11.2011 року (а.с. 73).

24 листопада 2010 року позивач подала до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області заяву про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні (а.с. 74), та отримала посвідку на постійне місце проживання НОМЕР_2 , терміном дії - безстроково (а.с.12).

Матеріалами особової справи підтверджено, що 02.12.2011 року ГУМВС в Одеській області прийнято висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У висновку зазначено, що 15.10.2010 року громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 звернулась із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, до заяви додано, у тому числі копію національного паспорта № НОМЕР_4 , в якому ВГІРФО УМВС України в Херсонській області проставлено штамп «продовжено термін перебування до 19.02.2011 року № 542». 24.02.2011 року до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надійшов лист вх. №778 від ВГІПФО у Херсонській області (а.с. 76) про те, що ВГІРФО УМВС України в Херсонській області скасовані рішення про продовження терміну перебування в Україні вказаним у запиті громадянам В`єтнаму за надання завідомо неправдивих відомостей стосовно адреси мешкання та мети перебування в Україні, в якому за № 36 зазначено громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 78-80).

З особової справи вбачається, що повідомленням про недійсну посвідку на постійне проживання в Україні ГУМВС України в Одеській області було повідомлено Адміністрацію ДПС України про недійсність посвідки громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 (а.с.82). Листом від 05.12.2011 року вих. №22/329091 повідомлено позивача про необхідність з`явитись до ВГІРФО в Одеській області, у зв`язку з анулюванням дозволу на імміграцію (а.с.83), проте, в матеріалах особової справи відсутні доказ надсилання та отримання цього листа позивачем.

Також, матеріалами справи підтверджено, що 12 серпня 2020 року ГУДМС в Одеські області прийнято рішення №156 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого вирішено примусово повернути в країну походження у термін до 10 вересня 2020 року включно та повідомити про прийняте рішення (а.с.15-18).

У рішенні зазначено, що 12.08.2020 року співробітниками УСР в Одеській області спільно зі співробітниками ГУДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, проминок 7 км., було виявлено громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та запрошено до ГУДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 64 .

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень було встановлено, що ОСОБА_1 проживала на території України по посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видану 24.11.2010 року, яка була скасована відповідно до висновку від 02.12.2011 року. На даний час документована паспортом громадянина В`єтнаму для виїзду за кордон та під час перебування в Україні проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, зроблено висновок, що особа на території України проживала за недійсним документом та підлягає примусовому поверненню до країни походження або третьої країни у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2002 року № 844, Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб був урядовим органом, що функціонував у системі МВС України, до повноважень якого відносилися питання надання / скасування наданих дозволів на імміграцію в Україні. Постанова Кабінету Міністрів України від 14.06.2002 року № 844 втратила чинність з 18 квітня 2011 року одночасно з набранням чинності Указу Президента України «Питання Державної міграційної служби України» від 06.04.2011 за № 405/2011. Вказаним Указом Президента України усі функції, які раніше виконували Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство культури України Державний комітет України у справах національностей та релігій з набранням чинності цим Указом та завершення формування системи органів були передані до повноважень Державної міграційної служби України.

Тому, суд доходить висновку, що Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області є належним відповідачем у справі, оскільки на час розгляду та вирішення справи вказані повноваження належать саме Державній міграційній службі України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ст.2 Закону України «Про імміграцію», питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з ст.6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинної на час видання оскаржуваного висновку) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріалами особової справи підтверджено, що 02.12.2011 року ГУМВС в Одеській області прийнято висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з підстав того, що 24.02.2011 року до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надійшов лист вх. №778 від ВГІПФО у Херсонській області (а.с. 76) про те, що ВГІРФО УМВС України в Херсонській області скасовані рішення про продовження терміну перебування в Україні вказаним у запиті громадянам В`єтнаму за надання завідомо неправдивих відомостей стосовно адреси мешкання та мети перебування в Україні, в якому за № 36 зазначено громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 78-80).

Позивач стверджує, що вказаний висновок нею не був отриманий, її не було запрошено для проведення перевірки та не взяті від неї пояснення, чим допущена процедура скасування дозволу, також відсутнє рішення про скасування дозволу.

Оцінюючи надані сторонами докази суд виходить з застосування таких норм права.

Згідно з п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року в редакції чинної на час прийняття оскаржуваного висновку), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 22 цього Порядку, для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до п. 23 цього Порядку, департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

У матеріалах особової справи позивача відсутні дані щодо запрошення позивача для надання відповідних пояснень.

У висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 02.12.2011 року в якості підстави для скасування дозволу зазначено п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

При цьому в оскаржуваному висновку не зазначено, яких саме свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, надала позивачка під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Також не зазначено, з яких підстав ВГІРФО УМВС України в Херсонській області скасовані рішення про продовження терміну перебування в Україні вказаним у запиті громадянам В`єтнаму за надання завідомо неправдивих відомостей стосовно адреси мешкання та мети перебування в Україні, а саме: які неправдиві відомості були надані безпосередньо позивачем.

У свою чергу, суд встановив, що видача позивачу дозволу на імміграцію в Україну здійснювалась на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», під час видачі якого проведено перевірку законності проживання на території України, наявність та законність підстав надання дозволу на імміграцію: чоловік позивачки є громадянином України, шлюб зареєстрований з 29.07.1993 року; будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено, заперечень не висловлювано та визнано позивача таким, що має право на отримання дозволу на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що скасування дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим що, на момент подачі документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 надано свідомо неправдиві відомості стосовно адреси мешкання та мети перебування в Україні, є недоведеними, а тому є необґрунтованим та безпідставним, відсутні жодні обставини, які дають підстав вважати, що позивачем було зазначено свідомо неправдиві відомості або подано підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Також суд враховує, що позивач останні 11 років проживає на території України, має роботу, виховує дітей, які навчались в Україні, тобто має тісні приватні та сімейні зв`язки в Україні.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 820/2262/17 зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

З огляду на вищевикладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що скасування дозволу на імміграцію для позивача мають вкрай негативні наслідки, що можуть привести до порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім того, суд враховує те, що під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів про існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи встановлені факти, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, не довів правомірність вказаного висновку, а тому позовні вимоги належать задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог, відповідно до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України судовий збір підлягає стягненню на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позову заяву Громадянки СРВ ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування висновку ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 02.12.2011 року про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати Висновок ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 02.12.2011 року про скасування ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Громадянки СРВ ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.