Справа № 640/29622/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року м. Київ № 640/29622/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Дьяченко О.В.,

за участю сторін:

відповідача: Варави Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПриватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича
провизнання протиправною та скасування постанови
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича (далі по тексту - відповідач, приватний виконавець Варава Р.С.), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 23 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №63406666.

В обґрунтування позову позивач зазначив про безпідставність та необґрунтованість постанови державного виконавця від 23 жовтня 2020 року про стягнення виконавчого збору, оскільки стягнення основної винагороди не відбувається при накладенні арешту на майно для забезпечення позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року адміністративну справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 26 січня 2021 року.

Вказаною ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше дати, визначеної для розгляду справи у судовому засіданні подати до Окружного адміністративного суду міста Києва відзив на позовну заяву.

21 січня 2021 року від приватного виконавця Варави Р.С. надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено, що спірна постанова винесена ним у межах чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні.

Зважаючи на неявку позивача у судове засідання, призначене на 26 січня 2021 року, розгляд справи відкладено на 16 лютого 2021 року.

Представником позивача подана заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідач у судовому засіданні, призначеному на 16 лютого 2021 року, заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

На примусовому виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. перебувало виконавче провадження №63406666 по виконанню ухвали Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у справі №757/39546/20-ц щодо накладення арешту на земельну ділянку :82:143:0018, цільове призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження вказаної частини об`єкту нерухомого майна.

23 жовтня 2020 року приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

У цей же день приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про арешт майна боржника, якою у рамках ВП №63406666 накладено арешт на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку :82:143:0018, цільове призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження вказаної частини об`єкту нерухомого майна, що належить боржнику - ОСОБА_1 .

Також, 23 жовтня 2020 року приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про стягнення з боржника основної суми винагороди у розмірі 8 408, 00 грн.

26 жовтня 2020 року приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням виконавчого документа у повному обсязі.

Незгода позивача з постановою приватного виконавця Варави Р.С. про стягнення з боржника основної суми винагороди від 23 жовтня 2020 року зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі по тексту - Закон № 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом №1404-VIII випадках - на приватних виконавців.

За змістом статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За змістом статті 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Спірною у даній справі є можливість відповідача прийняти постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця у випадку виконання документу про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, що підлягає негайному виконанню.

При цьому, ОСОБА_1 вважає, що оскільки винагорода приватного виконавця стягується з боржника у випадках та у спосіб передбачений для стягнення виконавчого збору, щодо якого статтею 27 Закону № 1404-VIII передбачено виключення, спірна постанова є протиправною, оскільки є таким винятком.

В той же час, позивач не оскаржує спірну постанову з будь-яких інших підстав.

За результатами аналізу наведених норм, суд зазначає, що граматичне тлумачення частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII свідчить про те, що цією нормою передбачено розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця виключно такого ж порядку її стягнення як і для виконавчого збору.

В цьому контексті варто зазначити, що виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця не є тотожними поняттями та мають різну правову природу.

При цьому, використання такої правової конструкції - застосування аналогічного порядку їх стягнення, що очевидно зроблено з метою дотримання вимог юридичної техніки, не є підставою для поширення інших законодавчо закріплених ознак з приводу регулювання виконавчого збору на основну винагороду приватного виконавця.

Тобто, твердження позивача, що винагорода приватного виконавця стягується з боржника у випадках, передбачених для стягнення виконавчого збору, є помилковим.

Системне тлумачення (норми частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII у взаємозв`язку з іншими нормами цього Закону та Закону № 1403-VIII) вказує на те, що виключення для стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця передбачені законодавцем окремо.

Так, частина четверта статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає виключення для основної винагороди приватного виконавця - у разі виконання виконавчих документів про стягнення аліментів.

Виключення для виконавчого збору встановлені в частині п`ятій статті 27 Закону № 1404-VIII, до яких також віднесено виконання рішень приватним виконавцем (пункт 5).

Також, у разі розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця випадків, коли не стягується виконавчий збір, приватний виконавець, в силу вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, був би позбавлений основної винагороди взагалі.

Стаття 45 «Розподіл стягнутих з боржника грошових сум» розміщена у розділі VI «Розподіл стягнутих з боржника грошових сум» Закону № 1404-VIII та передбачає черговість розподілу стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Таким чином, вимоги частини третьої цієї статті щодо поширення порядку для стягнення виконавчого збору на основну винагороду приватного виконавця стосуються виконання рішень, за якими підлягають стягненню грошові суми (у тому числі одержані від реалізації майна боржника).

Отже, такий порядок стосується лише рішень майнового, а не немайнового характеру, чим є ухвала Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у справі №752/39546/20-ц про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, за виконання якої відповідачем прийнято спірну постанову.

Таке розуміння підтверджується також тим, що пункт 1 частини третьої статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає стягнення фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру (розмір встановлено абзацом 3 пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця), натомість пункт 2 вказаної норми встановлює відсоток суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, без конкретизації його розміру (розмір встановлено абзацами 1 та 2 пункту 19 зазначеного Порядку та він підлягає стягненню відповідно до порядку, передбаченого для стягнення виконавчого збору).

За таких умов, дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача, що основна винагорода приватного виконавця не стягується, так само як і виконавчий збір за виконавчим документом про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Щодо доводів позивача про те, що відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору, а такий, в свою чергу, відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII не стягується за виконавчими документами про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню, суд зазначає, що частина третя статті 45 Закону визначає, що основна винагорода приватного виконавця стягується саме в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору, однак, не за умов чи підстав для стягнення виконавчого збору.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконною та скасування постанови відповідача від 22.01.2020 у виконавчому провадженні №61046206 про стягнення з боржника основної винагороди.

За таких умов, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача, що основна винагорода приватного виконавця не стягується, так само як і виконавчий збір за виконавчим документом про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятої у рамках виконавчого провадження №63406666 постанови про стягнення основної винагороди від 23 жовтня 2020 року, а тому про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 23 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №63406666 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 )

Відповідач: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Варава Роман Сергійович (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: 04119, м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, 9-А, офіс 1)