Справа № 320/2003/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року м. Київ № 320/2003/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доУправління поліції охорони в Київській області
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

18.04.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління поліції охорони в Київській області (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Управління поліції охорони в Київській області щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення за період роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС із червня по серпень 1988 року з урахуванням: подвійного посадового окладу підвищеного на 15% за виконання робіт з підвищеною радіоактивністю; премії в розмірі 60% тарифної ставки; добових у розмірі 3,50 крб. за кожен день та одноразової винагороди за отриману гранично допустиму дозу радіаційного опромінення;

- зобов`язати Управління поліції охорони нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за роботу по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за період з 12.06.1988 по 31.08.1988 з урахуванням: подвійного посадового окладу підвищеного на 15% за виконання робіт з підвищеною радіоактивністю; премії в розмірі 60% тарифної ставки; добових у розмірі 3,50 крб. за кожен день та одноразової винагороди за отриману гранично допустиму дозу радіаційного опромінення;

- зобов`язати Управління поліції охорони в Київській області включити в довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за період з 12.06.1988 по 31.08.1988 роботу у зоні відчуження м. Прип`ять по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС такі виплати: збережений середній заробіток за 81 день роботи в зоні відчуження у подвійному розмірі та підвищеному на 15% за виконання робіт з підвищеною радіоактивністю; оплату премії у розмірі 60% тарифної ставки; одноразову виплату за отриману гранично допустиму дозу радіоактивного опромінювання особам офіцерського складу внутрішніх справ; а також добові в сумі 3,50 крб. за кожен день роботи в зоні;

- зобов`язати Управління поліції охорони видати ОСОБА_1 нову довідку встановленого зразка про грошове забезпечення з урахуванням зазначених виплат для пред`явлення до органів Управління пенсійного фонду України для нарахування пенсії.

В якості підстав позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС перебував у трудових відносинах з відділом позавідомчої охорони при УВС Дніпродзержинського міськвиконкому, правонаступником якого на сьогоднішній день є Управління поліції охорони в Дніпропетровській області; у період часу з 12.06.1988 по 31.08.1988 позивач був задіяний у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; через дану тяжку і небезпечну для здоров`я роботу позивач втратив професійну здатність на 60%, внаслідок чого став інвалідом 2 групи, захворювання якого пов`язане з виконання обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; позивачу стали відомі документи, які видавалися під грифом «секретно» та «для службового користування», які регулювали порядок та розміри оплати праці осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 30-ти кілометровій зоні і тому сума заробітної плати за період ліквідації аварії на ЧАЕС повинна бути нарахована з урахуванням вимог постанови ЦК КПРС, ВР СРСР, КМ СРСР, ВЦРПС за № 524-156 від 07.05.1986 та постанови Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням, Секретаріату ВЦРПС за № 153/10 - 43 від 07.05.1986 (збільшити тарифну ставку на 100%), розпорядженням РМ СРСР № 964 рс від 17.05.1986 (оплату праці провести у 3-х, 4-х, 5-ти кратному розмірі), постанови РМ СРСР і ВЦРПС за № 665-195 від 05.06.1986 та постанови РМ УРСР і УРРПС за № 207-7 від 10.06.1986 (нарахувати премії 60%), постанови РМ УРСР і УРРПС за № 207-7 від 10.06.1986 (оплату праці у вихідні і святкові дні провести у 2-х кратному розмірі); у зв`язку з тим, шо позивачу заробітну плату за роботу у зоні відчуження нарахували без врахування приписів вищезазначених постанов, останні звернувся до відповідача із заявою від 18.12.2018 № 496 про перерахунок заробітної плати за роботу по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та видачу довідки встановленого зразка; згодом було направлено ще одну заяву до відповідача від 27.02.2019 № 54 з вимогою виплатити позивачу одноразову винагороду за отримання граничнодопустимої дози радіації та включити цю виплату у довідку про заробітну плату за роботу у зоні відчуження; відповідач відмовив позивачу у перерахунку заробітної плати за роботу в зоні відчуження відповідно до норм розсекречених нормативно-правових актів, крім того відмовив у виплаті одноразової винагороди за отримання граничнодопустимої дози радіації, посилаючись на те, що позивачу всі виплати розраховані вірно, а довідка складена коректно.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Горобцовій Я.В.

23.04.2019 ухвалою Київського окружного адміністративного суду адміністративну справу № 320/2003/19 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Окружного адміністративного суду м. Києва - Пащенку К.С.

21.06.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 320/2003/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

16.07.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Позивач дійсно ніс службу у м. Прип`ять; нарахування грошового забезпечення за роботу в зоні відчуження військовослужбовців, рядового і начальницького складу ОВС проводилось відповідно до Розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 № 1031 та листа Державного комітету УРСР з праці від 23.09.1986 № 136с та обумовлене наказом МВС СРСР від 19.03.1984 № 090; з моменту аварії на ЧАЕС постановою ЦК КПРС, Президії ВР СРСР, РМ СРСР і ВЦРПС від 07.05.1986 № 524-156 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції» надано право керівникам здійснювати виплату особам рядового і начальницького складу, які виконують службові обов`язки в зоні ЧАЕС, посадових окладів із спеціальних знань у подвійному розмірі; з 23.05.1986 розпорядженням № 1031-рс на осіб начальницького і рядового складу ОВС були розповсюджені порядок і розміри оплати праці, що передбачались розпорядженням № 964-рс від 17.05.1986 для робітників і службовців (5-, 4-, 3-кратний розмір тарифної ставки за роботу в 3-й, 2-й, 1-й зонах небезпеки відповідно); отже, після прийняття розпорядження РМ СРСР від 17.05.1986 № 964, робота оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених тарифів згідно постанови ЦК КПРС, ПВС СРСР, РМ та ВЦСПС від 07.05.1986 № 524-156; для застосування показників кратності до тарифних ставок на 100% підстав немає, про що роз`яснювалося Держкомпраці УРСР і Укрпрофрадою від 08.01.1987 за № 05/2-25-2, № 03-51-8; тобто, дані нормативно-правові акти не застосовувалися одночасно, так як розпорядженням РМ СРСР від 17.05.1986 № 964 для визначених зон небезпеки на території зони відчуження вводились нові умови оплати праці замість попередніх, встановлених постановою від 07.05.1986 № 524-156; що стосується вимоги позивача щодо підвищення посадового окладу на 15% за роботу в районах з підвищеною радіоактивністю згідно із розпорядженням РМ СРСР від 10.09.1986 № 530, то ним дано право міністерствам та відомствам підвищувати до 25% тарифні ставки (посадові оклади) робітникам зайнятим в районах і на роботах з підвищеною радіоактивністю; також зазначене розпорядження має перелік населених пунктів, віднесених до районів з підвищеною радіоактивністю, до яких м. Прип`ять не відноситься, оскільки воно є третьою зоною небезпеки, за роботу в якій позивач отримував кошти у відповідній кратності; щодо виплати за гранично допустиму дозу радіоактивного випромінювання, то така не повинна виплачуватись позивачу, оскільки він отримував заробітну плату з урахуванням кратності 5.

02.08.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що розпорядження РМ СРСР від 17.05.1986 № 964 ніяким чином не обмежує його застосування з іншими нормативно-правовими актами, також і немає посилання на те, що з прийняттям даного розпорядження постанова РМ СРСР від 07.05.1986 № 524-156 втрачає чинність; тому, даний довід відповідача є надуманим та простим виправданням незаконних та несправедливих дій щодо позивача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У 1986 році, коли відбулася аварія на Чорнобильській АЕС, позивач перебував у трудових відносинах із відділом позавідомчої охорони при УВС Дніпродзержинського міськвиконкому.

В подальшому ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, що передбачені постановою ЦК КПРС, РМ СРСР і ВЦРПС від 29.12.1987 № 1497-378 та постановою РМ СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 № 665-195, з 12.06.1988 по 31.08.1988. Зазначене підтверджується довідкою Управління поліції охорони в Київській області від 05.11.2018 № Р-247.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 02.10.2017.

До того ж позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 20.07.2016.

У довідці від 05.11.2018 № р-247, яка видана Управлінням поліції охорони в Київській області Національної поліції України, зазначено, що за роботу в населених пунктах зони відчуження м. Прип`ять за період 12.06.1988-31.08.1988 позивачу виплачена заробітна плата в сумі 842 грн. 66 коп. з урахуванням загального коефіцієнта 2.

18.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Управління поліції охорони в Київській області із заявою (за вх. № р-301) про проведення перерахунку заробітної плати за період ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та з вимогою про видачу йому нової довідки про заробітну плату працівника за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках.

27.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до Управління поліції охорони в Київській області із заявою (за вх. № р-53) про надання інформації стосовно того чи була виплачена ОСОБА_1 одноразова винагорода за отримання граничнодопустимої дози радіації.

06.03.2019 ОСОБА_1 за вих. № р-53/43/30/3-2019 було повідомлено про те, що в особовому рахунку такі нарахування і виплати відсутні. Нарахування грошового забезпечення у 1988 році здійснювалось згідно з Положенням про грошове забезпечення осіб рядового та начальницького складу ОВС, яке було обумовлене наказом МВС СРСР від 19.03.1984 № 090.

Не погоджуючись із відповіддю відповідача, позивач звернувся з позовом до Київського окружного адміністративного суду, а в подальшому справа передана за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986 - 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54, 57 і 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210.

Так, відповідно до п. 1 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210, пенсії за бажанням осіб можуть призначатися виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами).

Відповідно до п. 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Тобто, роботодавець має право видавати довідку на підставі особових рахунків, що і було здійснено відповідачем та підтверджується довідкою від 05.11.2018 № р-247, у якій зазначено, що вона видана на основі маршрутного листа і даних особового рахунка по зарплаті позивача за 1988 рік.

Після аварії на ЧАЕС 26.04.1986 Уряд колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом «таємно» щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа «таємно» та для «службового користування» стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів: розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964, постанови Ради Міністрів СРСР від 07.05.1986 № 524-156, постанови Ради Міністрів СРСР від 05.06.1986 № 655-195, постанови Ради Міністрів УРСР від 10.06.1986 № 207-7 та інші.

У вказаних нормативно-правових актах йде мова про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Так, п. 1 постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07.05.1986 № 524-156 «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції» передбачались виплати військовослужбовцям військових частин і органів Комітету державної безпеки СРСР, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, що виконують службові обов`язки в зоні Чорнобильської АЕС, посадових окладів і окладів за військовим або спеціальним званням в подвійному розмірі.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс «Про виділення Міненерго СРСР додаткових фондів заробітної плати» дозволено керівникам міністерств і відомств, які брали участь у ліквідації аварії, за згодою представника урядової комісії проводити у виключних випадках оплату праці працівників, зайнятих роботах у III, II, I зонах небезпеки у 5, 4, 3 кратному розмірах.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 № 1031-рс було поширено порядок та умови підвищеної оплати праці, передбачені розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964, на військовослужбовців, начальницький та рядовий склад органів внутрішніх справ.

Грошове забезпечення особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ, що виконували службові обов`язки в зоні Чорнобильської АЕС, здійснювалося на підставі нормативно-правових актів МВС СРСР та МВС УРСР, зокрема, наказу МВС СРСР від 11 травня 1986 року № 0130, від 17 травня 1986 року № 0149, від 30 червня 1986 року № 0189 та інших.

Абзацом 1 п. 1 наказу МВС СРСР від 17.05.1986 № 0149 «Про додаткові виплати особистому складу органів та внутрішніх військ МВС СРСР, які зайняті на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» на виконання зазначених розпоряджень міністру внутрішніх справ Української РСР було дозволено за погодженням з головою Урядової комісії з ліквідації аварії здійснювати у виняткових випадках оплату праці робітників, службовців, а також призваних на збори військовозобов`язаних, які зайняті на особливо важливих і відповідальних роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у ІІІ зоні небезпеки - у 5-кратному розмірі у порівнянні зі встановленими чинним законодавством нормами, у II зоні - у 4-кратному розмірі, у І зоні - у 3-кратному розмірі.

Абзацом 2 п. 1 наказу МВС СРСР від 17.05.1986 № 0149 «Про додаткові виплати особистому складу органів та внутрішніх військ МВС СРСР, які зайняті на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» передбачалося у такому ж порядку і розмірах виплачувати грошове забезпечення військовослужбовцям, особам начальницького та рядового складу, що були зайняті на зазначених роботах у І - ІІІ зонах небезпеки, виходячи з посадових окладів, а особам офіцерського і начальницького складу, прапорщикам та мічманам - також окладів за військовим і спеціальним званням.

Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 № 665-195 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища» (постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10.06.1986 № 207-7) надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам здійснювати оплату праці працівників, зайнятих на роботах у третій, другій і першій зонах небезпеки, відповідно в чотирьох-, трьох- і двократному розмірах понад середньомісячну заробітну плату, виходячи з тарифної ставки (окладу), встановленої за основним місцем роботи.

Таким чином, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07.05.1986 № 524-156.

Отже, вказані нормативно-правові акти не застосовуються одночасно, оскільки розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964 для визначення зон небезпеки на території зони відчуження вводить нові умови оплати праці, замість попередніх, встановлених Постановою від 07.05.1986 року № 524-156.

Нарахування грошового забезпечення за роботу в зоні відчуження військовослужбовців, рядового і начальницького складу ОВС проводилось відповідно до Розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 року № 1031 та листа Державного комітету УРСР з праці від 23.09.1986 № 136 с «Про порядок матеріального забезпечення призваних на збори військовозобов`язаних».

Вказаними документами передбачено, що оплата фактично відпрацьованого часу (включаючи вихідні і святкові дні) у відповідних зонах небезпеки повинна проводитись виходячи із розрахункової денної тарифної ставки (посадового окладу), що враховується із тарифної ставки (посадового окладу) за даний місяць, поділеної на календарну кількість днів цього місяця.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у його постанові від 17.07.2018 у справі № 377/522/16-а (адміністративне провадження № К/9901/44246/18) та у постанові Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 у справі № 379/141/15-а (адміністративне провадження № К/800/38136/15).

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач при зазначенні у довідці відомостей про розмір заробітної плати позивача діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Щодо позовних вимог позивача з приводу підвищення посадового окладу на 15% за роботу в районах з підвищеною радіоактивністю, то варто зазначити наступне.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 10.09.1986 № 530-рс дано право міністерствам та відомствам підвищувати до 25% тарифні ставки (посадові оклади) робітникам зайнятим в районах і на роботах з підвищеною радіоактивністю. Конкретні розміри підвищення встановлюються з урахуванням складності та терміновості виконуваних робіт керівниками підприємств, організацій та установ.

Вказане розпорядження має перелік населених пунктів, віднесених до районів з підвищеною радіоактивністю, до яких м. Прип`ять не відноситься, оскільки воно є третьою зоною небезпеки, за роботу в якій позивач отримував кошти у відповідній кратності.

З огляду на це, позовна вимога щодо підвищення посадового окладу на 15% за роботу в районах з підвищеною радіоактивністю і похідні від неї задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про нарахування, виплату та включення у довідку про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження премії в розмірі 60% тарифної ставки, добових у розмірі 3,50 крб. за кожен день та одноразової винагороди за отриману гранично допустиму дозу радіаційного опромінення, які не нараховано і не виплачено, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Виплата премії за участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС жодними нормативно-правовими актами не передбачена і могла мати місце відповідно до прийнятих у відомстві положень з питань преміювання.

Правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 377/522/16-а (адміністративне провадження № К/9901/44246/18).

Згідно з п. 1 постанови Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань та Секретаріату ВЦРПС від 07.05.1986 № 153/10-43 працівникам, безпосередньо зайнятим на роботах по усуненню наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, премії, винагороди і заохочення нараховуються відповідно до діючих положень.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.03.2019 у справі № 377/613/16-а (адміністративне провадження № К/9901/11943/18) при дослідженні цього положення, про розповсюдження цих пунктів на осіб рядового і начальницького складу в цих постановах вказівок не має.

Отже, позовна вимога в частині виплати позивачу премії 60% та похідні від неї задоволенню не підлягають.

Абзацом 2 розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс «Про виділення Міненерго СРСР додаткових фондів заробітної плати» встановлено, що у тих випадках, коли працівник отримує гранично допустиму дозу радіації і в зв`язку з цим не допускається для подальшої роботи в зазначених зонах небезпеки, йому виплачується одноразова винагорода у розмірі п`ятикратної місячної тарифної ставки (посадового окладу), а особам офіцерського складу військових частин, офіцерського та начальницького складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - трьох місячних окладів грошового утримання за посадою та військовим чи спеціальним званням, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, особам молодшого начальницького і рядового складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - 500 крб., військовослужбовцям строкової служби і військовим будівельникам - 300 крб.

Отже, як вбачається з викладеного, розпорядженням РМ СРСР № 964-рс від 17.05.1986 було передбачено виплату одноразової винагороди визначеним категоріям працівників тільки в тому разі, якщо вони отримали гранично допустиму дозу радіації і у зв`язку з цим не допускалися для подальшої роботи в зазначених зонах небезпеки.

Проте, покликаючись на вказане розпорядження РМ СРСР № 964-рс від 17.05.1986, позивач не надав належних доказів того, що він отримав гранично допустиму дозу радіації і у зв`язку з цим не допускався для подальшої роботи в зоні небезпеки.

Оскільки вказана одноразова винагорода позивачу не виплачувалась, а суд дійшов до висновку про відсутність підстав для її виплати, то вона не може бути внесена до довідки про розмір грошового забезпечення.

До того ж, включення цієї винагороди до суми заробітної плати для обчислення пенсій чинним законодавством, зокрема і Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, не передбачено.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд у своїх постановах від 17.07.2018 у справі № 367/3502/16-а (адміністративне провадження № К/9901/37448/18, № К/9901/37451/18), від 08.11.2019 у справі № 810/5666/15 (провадження № К/9901/8693/18), від 29.05.2019 у справі № 361/2481/15-а (адміністративне провадження № К/9901/3458/18).

Отже, позовна вимога щодо виплати позивачу одноразової винагороди та похідні від неї задоволенню не підлягають.

Пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 № 665-195 дозволено міністерствам і відомствам виплачувати працівникам, в тому числі військовослужбовцям військових частин і органів КДБ СРСР, військовозобов`язаним, призваним на збори, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, направленим на роботи, зазначені у пункті 1 цієї постанови, добові в розмірі 3 руб. 50 коп.

Як вбачається із викладеної норми, міністерствам і відомствам було надано право виплачувати певним категоріям осіб добові у розмірі 3 крб. 50 коп., проте такий обов`язок був відсутній.

Отже, з огляду на те, що вказані виплати фактично не нараховувалися та не виплачувалися, суд приходить до висновку про відсутність підстав для включення добових у довідку, а також для їх нарахування та виплати позивачу.

Оскільки суд прийшов до висновку, що довідка Управління поліції охорони в Київській області від 05.11.2018 № Р-247 складена правомірно та у відповідності до норм чинного законодавства України, то правові підстави для видачі нової довідки відсутні, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко