Справа № 640/20558/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року м. Київ № 640/20558/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику сторін адміністративну справу

за позовом Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України,
доГоловного управління Державної податкової служби в м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Готель «Козацький» Міністерства оборони України (далі - позивач, ДП «Готель «Козацький») подало на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Головного управління Державної податкової служби в м. Києві (надалі - відповідач, ГУ ДПС в м. Києві, Контролюючий орган), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.08.2019 № .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2019 (суддя Пащенко К.С.) позовну заяву залишено без руху.

12.11.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків його позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2019 відкрито провадження у даній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

14.12.2019 від ГУ ДПС в м. Києві надійшло клопотання про об`єднання справ №№ 640/20632/19, 640/20558/19, 640/20655/19, 640/20631/19 в одне провадження за № 640/20632/19.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.02.2021 у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ДП «Готель «Козацький» у 1-му кварталі 2019 року не здійснювало діяльності щодо здачі в оренду державного майна, а саме приміщення Міноборони за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5, яке перебуває в його господарському віданні, а тому вважає протиправним зменшення йому спірним податковим повідомленням-рішенням суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 50918,00 грн. за таке правопорушення.

Разом з тим, позивач вказує, що посадовими особами контролюючого органу було вирахувано суму доходу підприємства від оренди майна на підставі власних суджень і припущень, оскільки незалежна оцінка, що є однією зі складових для розрахунку вартості оренди за Методикою, затвердженою КМУ, ніким не проводилася.

При цьому, позивач зазначає, що таке приміщення було примусово зайнято іншою юридичною особою, а саме ГО «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов» ще з 2014 року, та в обґрунтування своїх доводів посилається на рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/4153/19, яким установлено незаконність перебування вказаної організації у цьому приміщенні та відсутність в укладеного з нею договору № 01-10/2014 про відшкодування витрат ознак оренди.

Крім того, позивач стверджує, що всі конструкції цього приміщення непридатні до експлуатації і що 10.12.2008 його будівля була виведена з експлуатації.

Також в обґрунтування своєї правової позиції позивач вказує, що у висновках акта перевірки, на підставі якого контролюючим органом було прийнято оскаржуване ним податкове повідомлення-рішення, відсутні відомості про завищення ДП «Готель «Козацький» суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 50918,00 грн. за 1-й квартал 2019 року, тобто не встановлено правопорушення, щодо якого винесено відповідне податкове повідомлення-рішення.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, та наполягає на тому, що ДП «Готель «Козацький» надавало громадській організації «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов» послуги з оренди приміщення за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5 на безоплатній основі.

При цьому, на переконання відповідача, такі правовідносини між позивачем і зазначеною громадською організацією підтверджуються договором про відшкодування витрат віл 01.10.2014 № 01-10/2014, відповідно до якого ГО відшкодовує позивачу витрати на електропостачання, водовідведення, сплату земельного податку та витратні матеріали.

Разом з тим, відповідач зазначає, що для розрахунку суми спірного податкового зобов`язання ним було застосовано Методику розрахунку орендної плати за державне майно, затверджену постановою КМУ від 04.10.1995 № 786.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ДП «Готель «Козацький» () зареєстровано як юридична особа, перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві.

На підставі наказу Міністерства оборони України №81 від 24.04.1993 актом прийому-передачі б/н від 19.05.1994 до господарського відання ДП «Готель Козацький» Міністерства оборони України були передані приміщення за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5 (будівлі готелю площею 1151,5 кв.м; прибудови до будівлі готелю площею 238,6 кв.м; прибудови до будівлю готелю (лазні) площею 86,3 кв.м, прибудови до будівлі готелю площею 176 кв.м).

Позивач є балансоутримувачем зазначеного державного майна, а його власником - Міністерство оборони України.

У березні 2014 року у вказаних приміщеннях готелю за зверненням голови Київської міської державної адміністрації № 327 від 18.03.2014 до Міністра оборони України було розташовано учасників (активістів) подій на Майдані Незалежності у м. Києві.

04.06.2014 здійснено державну реєстрацію ГО «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Патріот України», а 23.02.2015 назву ГО «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Патріот України» змінено на ГО «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов».

01.10.2014 між ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України та ГО «Товариство сприяння Збройним силам України та військово-морському флоту «Патріот України» укладено договір № 01-10/2014 про відшкодування витрат, предметом якого є відшкодування витрат за послуги підприємства з електропостачання, водопостачання, водовідведення, витрати по сплаті земельного податку (виключно за земельну ділянку, на якій розташовується об`єкт) та вартість витратних матеріалів корпусу підприємства за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5, у зв`язку з розташуванням на об`єкті навчально-мобілізаційного центру Полку патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУ МВС у Київській області.

Пунктом 1.3 вказаного договору сторони погодили, що з 15.03.2014 на об`єкті розташовується навчально-мобілізаційний центр Полку патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУ МВС у Київській області (що раніше називався Батальйон патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУ МВС у Київській області), який бере активну участь в антитерористичній операції на сході України.

Про розташування з 15.03.2014 навчально-мобілізаційного центру Полку патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУ МВС у Київській області в будівлі готелю за адресою: м. Київ, вул. Шевченка, 5, листом № 26.12/2014-77 від 26.12.2014 Полку патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУ МВС у Київській області було проінформовано Київську торгово-промислову палату.

Водночас, відповідно до наданої Головним управлінням МВС України в Київській області інформації (лист від 25.09.2014 № 2/1202), Батальйон патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУ МВС у Київській області в структурі Головного управлінні діє тільки з червня 2014.

Фактичне використання ГО «Товариство сприяння Збройним силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов» приміщень за адресою: м. Київ, провулок Шевченка, 5, а саме: будівлі готелю площею 1151,5 кв.м; прибудови до будівлі готелю площею 238,6 кв.м; прибудови до будівлі готелю (лазні) площею 86,3 кв.м; прибудови до будівлі готелю площею 176 кв.м, зафіксовано в аудиторському звіті від 05.03.2019, складеному Державною аудиторською службою України за результатами державного фінансового аудиту державного підприємства «Готель Козацький» за період з 01.01.2014 по 30.09.2018.

21.01.2019 позивач надіслав на адресу місця знаходження ГО «Товариство сприяння Збройним силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов», зазначену у Додатковій угоді № 05-03/2015 до Договору, і на адресу: м. Київ, пров. Шевченка, 5, вимогу про звільнення приміщення.

Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 у справі № 910/4153/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 та набрало законної сили, установлено, що укладений між ДП «Готель «Козацький» та ГО «Товариство сприяння Збройним силам України та військово-морському флоту «Азов» договір про відшкодування витрат від 01.10.2014 № 01-10/2014 не породжує жодних відносин оренди, оскільки предметом його регулювання не є правовідносини щодо користування спірним майном.

Також у вказаному судовому рішенні встановлено, що ГО «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов» (до 23.02.2015 «Патріот») не набувало у передбаченому законом порядку права на користування приміщеннями за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5.

У 2019 році ГУ ДФС у м. Києві було проведено документальну планову виїзну перевірку ДП «Готель «Козацький», за результатами якої складено акт від 03.07.2019 № 136/26-15-14-07-01-10/14303572, яким, зокрема встановлено порушення позивачем п.п. 44.1, 44.2, 44.6, ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України.

Такі висновки акта перевірки обґрунтовані тим, що позивач занизив дохід від здачі в оренду державного майна, а саме приміщень за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5, у 1-му кварталі 2019 року.

На підставі висновків зазначеного акта перевірки ГУ ДФС у м. Києві прийняло податкове повідомлення-рішення від 08.08.2019 № , яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 50 918,00 грн.

Зазначене податкове повідомлення-рішення було оскаржено позивачем в адміністративному досудовому порядку до ДПС України.

Рішенням ДПС України від 17.10.2019 № 5850/6/99-00-08-050-1 скаргу ДП «Готель «Козацький» залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 08.08.2019 № - без змін.

Не погоджуючись з таким податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно з пп. 14.1.36 п. 14.1. ст. 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У п.п. 44.1, 44.2 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до п. 135.1.1 п. 135.1 ст. 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (далі - Методика).

У п.п. 2, 3, 8 вказаної Методики передбачено, що розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем та орендарем.

У разі коли орендодавцем нерухомого майна (будинку, споруди, приміщення) є державне підприємство, установа, організація, розмір орендної плати погоджується з органом, визначеним в абзаці другому статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

До плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно.

У разі оренди нерухомого майна (крім оренди нерухомого майна фізичними та юридичними особами, зазначеними у пункті 10 цієї Методики) розмір річної орендної плати визначається за формулою:

Опл = Вп х Сор

________________________,

100

де Вп - вартість орендованого майна, визначена шляхом проведення незалежної оцінки (у разі передачі в оренду нерухомого майна державного підприємства із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні вартість орендованого майна визначається шляхом проведення стандартизованої оцінки), грн.; Сор - орендна ставка.

Незалежна оцінка вартості об`єкта оренди повинна враховувати його місцезнаходження і забезпеченість інженерними мережами. Результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дати оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що господарські операції щодо здачі в оренду нерухомого майна державної форми власності підлягають податковому обліку.

Разом з тим, перевіряючи доводи сторін та аналізуючи зібрані у справі докази, суд зазначає, що відповідач, наполягаючи на тому, приміщення за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5 було передано позивачем в оренду на безоплатній основі громадській організації «Товариство сприяння Збройним Силам України та військово-морському флоту «Цивільний корпус «Азов», не надає жодних доказів, які б підтверджували такі обставини.

Натомість, як було встановлено вище, рішенням суду у справі № 910/4153/19, яке набрало законної сили, установлено, що зазначена громадська організація самовільно займала приміщення за вказаною адресою і що таке приміщення не передавалося їй в оренду ані позивачем, ані безпосередньо його власником - Міноборони.

Крім того, судовим рішенням у вказаній справі також установлено, що договір про відшкодування витрат № 01-10/2014, укладений між позивачем і цією ГО, на який податковий орган посилається як на доказ правовідносин з оренди, не має ознак договору оренди.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, судове рішення у зазначеній справі № 910/4153/19 та установлені ним обставини мають преюдиціальне значення для вирішення цієї адміністративної справи.

Разом з тим, суд також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, відповідач стверджує, що правовідносини оренди між позивачем і зазначеною громадською організацією підтверджуються договором про відшкодування витрат віл 01.10.2014 № 01-10/2014, відповідно до якого ГО відшкодовує позивачу витрати на електропостачання, водовідведення, сплату земельного податку та витратні матеріали, але такі доводи податкового органу суперечать безпосередньо Методиці, на яку він сам посилається та відповідно до пункту 3 якої такі витрати не входять до орендної плати.

Перевіряючи інші доводи учасників справи, суд також зазначає, що вищенаведеними нормами Методики чітко визначено порядок розрахунку орендної плати державного нерухомого майна і одним з обов`язкових елементів такого розрахунку є показник незалежної оцінки відповідного майна. Однак, у даному випадку при розрахунку спірних податкових зобов`язань контролюючим органом незалежної оцінки приміщення за адресою: м. Київ, пров. Шевченка, 5 не проводилося, відповідна експертна установа (спеціаліст) не залучалася і такий показник як при складанні акта перевірки, так і при винесення спірного податкового повідомлення-рішення в податкового органу був відсутній.

Тож, твердження відповідача щодо правомірності проведення ним розрахунку суми 50918,00 грн., на яку позивачу зменшено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, є необґрунтованими і безпідставними.

Крім того, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, суд приймає до уваги доводи позивача про те, що у висновках акта перевірки, на підставі якого ГУ ДФС у м. Києві було винесено спірне податкове повідомлення-рішення, не вказано правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності.

Так, суд зазначає, що дійсно у висновках акта перевірки не зазначено допущення позивачем порушення при формуванні від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у 1-му кварталі 2019 року, що в сукупності з вищевикладеним також переконує суд у безпідставності винесення податковим органом спірного в цій справі податкового повідомлення-рішення від 08.08.2019 № .

Разом з тим, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

Також суд приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 08.08.2019 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Отже, позовні вимоги ДП «Готель «Козацький» підлягають задоволенню.

Відповідно до змісту статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Наразі слід виокремити, що частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Таким чином, з огляду на викладені приписи КАС України, керуючись наведеними концептуальними позиціями Європейського суду з прав людини, з урахуванням викладених судом висновків, слід акцентувати, що задоволення позовних вимог саме у спосіб, обраний позивачем, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 08.08.2019 № .

3. Cтягнути на користь Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 1/3, ідентифікаційний код 14303572) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267) понесені ДП «Готель «Козацький» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко