Справа № 120/8185/20-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 лютого 2021 р. Справа № 120/8185/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

22.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ПФУ у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у період з 18.04.2003 року по 20.09.2005 року працював в Малому приватному сільськогосподарському підприємству "Яруга".

Зауважив, що період роботи в МПСП "Яруга" з 18.04.2003 року по 31.12.2003 року включно зараховано до його страхового стажу. Іншу частину періоду роботи з 01.01.2004 року по 20.09.2005 року йому не зараховано.

06.10.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив зарахувати до страхового стажу період роботи на МП СП "Яруга" з 18.04.2003 по 20.09.2005 з урахування заробітку за цей період та здійснити відповідний перерахунок пенсії, однак у відповідь отримав відмову, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування до страхового стажу періоду його роботи на МП СП "Яруга" з 01.01.2004 року по 20.09.2005 року включно;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоду роботи на МП СП "Яруга" з 01.01.2004 року по 20.09.2005 року включно, з врахуванням заробітку за цей період у повному обсязі та здійснити відповідний перерахунок пенсії.

Ухвалою суду від 28.12.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

15.01.2021 року до суду надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви

Ухвалою суду від 20.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12.02.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що починаючи з 01.01.2004, страховий стаж це період роботи за який сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. У разі відсутності сплати страхових внесків за певний період, органами ПФУ неможливо зарахувати такий період до страхового стажу. В той же час, в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про сплату страхових внесків за період роботи позивача в МП СП "Яруга" з 01.01.2004 по 20.09.2005, а тому, не має підстав для зарахування цього періоду до страхового стажу та проведення перерахунку його пенсії.

Враховуючи вищевикладене, просив в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію за віком на пільгових умова, обчислену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням даних про стаж та заробіток.

Згідно записів трудової книжці колгоспника №1 від 30.12.1981 року, позивач з 18.04.2003 по 20.09.2005 працював в Малому приватному сільськогосподарському підприємству "Яруга".

Позивач у 2003 році відпрацював в МП СП "Яруга" 93 людино дні, за що отримав 479,76 грн., у 2004 році відпрацював 192 людино дні, за що отримав 1311 грн., в 2005 році відпрацював 140 людино дні, за що отримав 1044,65 грн.

06.10.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив зарахувати до страхового стажу період роботи в МП СП "Яруга" з 18.04.2003 по 20.09.2005 з урахуванням заробітку за цей період та здійснити відповідний перерахунок пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області листом від 06.11.2020 року №4737-4581/Б-02/8-0200/20 відмовило у зарахуванні такого періоду та здійсненні відповідного перерахунку.

Вважаючи, що період роботи в МП СП "Яруга" з 01.01.2004 по 20.09.2005 має бути зарахований до страхового стажу, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Абзацом першим частини третьої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду серед іншого для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом; надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Персоніфіковані відомості, включені до персональної електронної облікової картки застрахованої особи, зберігаються в Пенсійному фонді протягом усього життя особи, а після її смерті - протягом 75 років на паперових та/або електронних носіях за наявності засобів, що гарантують ідентичність паперового та електронного документів (абзац дев`ятий пункту 3 частини третьої статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI)).

Згідно з частиною шостою статті 20 Закону № 2464-VI відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Отже, починаючи з 01.01.2004 року (день набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») обов`язковою умовою зарахування певного періоду до страхового стажу є проміжок часу, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Судом встановлено, що відповідач, за наслідками розгляду поданих позивачем документів для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, дійшов висновку, що страховий стаж позивача складає 38 років 9 місяців 16 днів.

В той же час, період роботи позивача з 01.01.2004 року по 20.09.2005 не зараховано до страхового стажу позивача через відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків.

Отже, позивачу враховано страховий стаж, за який у базі персоніфікованого обліку даних про стаж і заробітну плату наявна інформація про сплату страхових внесків.

При цьому, суд критично ставиться до посилань позивача на інформацію наявну у записах його трудової книжки, оскільки остання не може засвідчити про факт щомісячної сплати страхових пенсійних внесків у період з 01.01.2004 по 20.09.2005 року, в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Суд зауважує, що ототожнення понять «страхового стажу» та «трудового стажу» є безпідставними, оскільки трудовий стаж - це періоди офіційної трудової діяльності, що підтверджуються записами в трудовій книжці, а власне страховий (пенсійний) стаж - це відрізок часу, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачувалися внески в сумі не менше, ніж мінімальний страховий внесок (стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Також, суд зауважує, що згідно частини 1 статті 16 Закону №1058, застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку.

Тобто, посилання позивача на те, що він не може нести відповідальність за сплату підприємством страхових внесків є безпідставним, оскільки останній не був позбавлений можливості отримати від підприємства інформацію щодо сплати страхових внесків до пенсійного фонду під час роботи на підприємстві, та у разі не сплати, вимагати такої в судовому порядку.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.09.2018 року справа №482/434/17, суд вважає необґрунтованими, оскільки в справі яка переглядалась Верховним Судом містилась інформація про наявність заборгованості підприємства перед пенсійним фондом по страховим внескам, натомість в межах даної справи заборгованості по сплаті страхових внесків за МПСП "Яруга" не встановлено.

Таким чином, враховуючи, що в базі персоніфікованого обліку даних про стаж і заробітну плату відсутня інформація про сплату страхових внесків у період з 01.01.2004 по 20.09.2005 року, відповідач дійшов обґрунтованого висновку щодо не зарахування спірного періоду.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

З урахуванням вимог ст. 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене 22.02.2021 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович