Справа № 360/457/21
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

24 лютого 2021 року СєвєродонецькСправа № 360/457/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Старобільського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (далі відповідач Старобільський РВ ГУМВС України у Луганській області), в якому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік, у кількості 33 доби у сумі 11902,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 02.08.1993 проходила службу в органах внутрішніх справ України, з 30 жовтня 2014 року в Старобільському районному відділі ГУМВС України у Луганській області, з 07.11.2015 в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області №1 о/с від 07.11.2015 відповідно до п.п. 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з прибуттям з МВС, вона призначена з присвоєнням спеціального звання поліції в порядку переатестування та установлення посадових окладів згідно штатного розпису, з 07.11.2015 по Старобільському відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від 30.05.2016 № 341 о/с її звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу) з 30.05.2016.

Також позивач зазначила, що у 2014 році мала вислугу років, більше 20 років, у зв`язку з чим, тривалість відпустки складала - 45 діб.

Згідно грошового атестату №65 від 27.11.2014 Стахановського MB ГУМВС України у Луганській області, щорічну чергову відпустку за 2014 рік позивач під час проходження служби в Стахановському MB ГУМВС України у Луганській області - не використала, відпустка використана лише за 2013 рік.

Відповідно до наказу Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області №1 від 09.03.2015 їй надавалась частина чергової оплачуваної відпустки за 2014 рік, тривалістю 12 календарних днів.

Таким чином, невикористана нею чергова відпустка за 2014 рік склала 33 доби.

Однак відповідач грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при її звільненні за 2014 рік у кількості 33 доби не виплатив.

Позивач вважає, що дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористану чергову відпустку за період проходження служби в 2014 році, суперечать положенням частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», а тому порушують її права.

Позивач в позовній заяві навела свій розрахунок грошової компенсації наступним чином: одноденний розмір грошового забезпечення позивача - 360,68 грн (10820,41 грн / 30 календарних днів).

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку - 33 доби.

Грошова компенсація за невикористану чергову відпустку за 2014 рік - 11902 грн (33 доби х 360,68 грн).

На підставі викладеного, просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік у кількості 33 доби у сумі 11902 грн 00 коп. (а.с.1-13).

Відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення, з цього приводу 17.02.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.

Норми спеціального законодавства (Закон України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Наказ МВС України від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким затверджена «Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ») взагалі не передбачають нарахування та сплату компенсації за невикористану відпустку минулих років перед звільненням, а тому вимоги позивача про стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки за 2014 рік взагалі суперечать зазначеним нормативно-правовим актам.

Крім того, відповідач зазначив, що залишок відпустки за 2014 рік позивача склав 30 днів, про що надав накази Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області від 09.12.2014 № 28 «Про надання відпусток», згідно якого позивачу надано чергову оплачувану відпустку за 2014 рік з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 2000, 00 грн, тривалістю 3 календарних дні, та від 09.03.2015 № 1 «Про надання відпусток», згідно якого ОСОБА_1 надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2014 рік у кількості 12 календарних днів.

Також відповідач не погодився з розрахунком позивача грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки при звільненні, навів свій та визначив, що ймовірний розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік складає: 180,35 грн х 30 днів = 5410,50 грн.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії відмовити в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю (а.с.33-38).

Судом по справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою суду від 01.02.2021 відкрито провадження у справі, визначено, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та зобов`язано сторін надати суду певні докази (а.с.29-30).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено і це не оскаржується сторонами, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України, у період часу з 30.10.2014 по 06.11.2015 в Старобільському РВ ГУМВС України у Луганській області (а.с.25).

Наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 06.11.2015 №402 о/с «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_1 (М-031262), заступника начальника слідчого відділення Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації)), що підтверджується витягом з наказу Головного управління МВС України у Луганській області від 06.11.2015 №402 о/с (а.с.44).

Відповідачем був проведений розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні на загальну суму 9685,12 грн, який включав в себе такі виплати: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, 2 видів премій та винагороду за безпосередню участь в АТО (а.с.25).

При цьому 27 листопада 2015 року позивачу було перераховано на картрахунок грошове забезпечення за період з 01.11.2015 по 06.11.2015 та премія за жовтень 2015 року, а 02.12.2015 перераховано на картрахунок винагороду за безпосередню участь в АТО за період з 01.11.2015 по 06.11.2015, що підтверджується довідкою відповідача від 24.02.2021 №1285 (а.с.54).

При цьому грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за 2014 рік при звільненні 06.11.2015 відповідач позивачу не виплатив.

Судом також встановлено, що за 2014 рік у позивача залишилось невикористаними 30 календарних днів, що підтверджується довідкою відповідача від 08.02.2021 №361 та копіями наказів Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області від 09.12.2014 № 28 «Про надання відпусток», згідно якого позивачу надано чергову оплачувану відпустку за 2014 рік з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 2000, 00 грн, тривалістю 3 календарних дні, та від 09.03.2015 № 1 «Про надання відпусток», згідно якого ОСОБА_1 надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2014 рік у кількості 12 календарних днів (а.с.45-47,48,49).

Отже, судом достеменно встановлено, що за 2014 рік позивач не використала 30 календарних днів відпустки і 02.12.2015 їй стало відомо про те, що відповідач не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки під час звільнення 06.11.2015 зі Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області, оскільки саме в цей день відбулась остання виплата здійснена відповідачем при остаточному розрахунку з позивачем при звільненні.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з відповідача на її користь грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік, позивач зазначила про те, що нею не пропущені строки звернення до суду, оскільки вважає, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. При цьому посилалась на норми статей 94, 116, 117 та 233 КЗпП України, статті 2 Закону України «Про оплату праці» та Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013.

Між тим, з такими висновками позивача суд погодитись не може з наступних підстав.

Так, Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно статті 16 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII, чинний на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Отже служба в органах внутрішніх справ є публічною службою.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення зі служби грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням саме трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проте слід мати на увазі, що адміністративний суд, міг би застосувати вказану норму статті 233 КЗпП України, лише у тому випадку, коли у спеціальних нормативно-правових актах відсутні положення, якими врегульовано спірні правовідносини.

З цього приводу є усталеною позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені спеціальним законодавством, яким і є Кодекс адміністративного судочинства України, у частині п`ятій статті 122 якого чітко передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 233 КЗпП України.

Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013, на яке посилається позивач у позові, розглядалось відносно конституційного звернення щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу в аспекті того, чи поширюється необмежений строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати на вимоги про стягнення не нарахованих роботодавцем сум індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. І саме з цього приводу Конституційним Судом України розтлумачено положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України таким чином, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином, вказане Рішення взагалі не стосується правовідносин, що виникли між сторонами.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, в якій сформовано правову позицію про те, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки із застосуванням приписів КЗпП України і Закону України «Про оплату праці» №504/96-ВР, суд вважає неприйнятними, оскільки у вказаній постанові йшлося про застосуванням статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР до спірних правовідносин, пов`язаних з правом звільненого поліцейського на отримання компенсація за всі невикористані ним дні, як основної, так і додаткової відпустки, і питання щодо строку звернення до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами Верховним Судом не вирішувалося.

Як вже було встановлено судом раніше, за 2014 рік позивач не використала 30 календарних днів відпустки і 02.12.2015 їй стало відомо про те, що відповідач не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки під час звільнення 06.11.2015 зі Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області, оскільки саме в цей день відбулась остання виплата здійснена відповідачем при остаточному розрахунку з позивачем при звільненні 06.11.2015.

Починаючи з 02.12.2015 у позивача розпочинається перебіг строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. Однак, з даним позовом позивач звернулась лише 28.01.2021, що підтверджується штампом реєстрації вхідної кореспонденції Луганського окружного адміністративного суду (а.с.1-13).

Таким чином судом констатовано, що позивач звернулась до суду з даним позовом за спливом більше п`яти років, а отже з пропуском строку звернення встановленого частиною п`ятою статтею 122 КАС України, її висновки про те, що нею строк звернення до суду не порушений є хибними по вище викладеним мотивам, жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач не навела.

Згідно частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявні підстави для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Старобільського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про зобов`язання вчинити певні дії на стадії розгляду справи по суті.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після усунення підстав, з яких позов був залишений без розгляду, вона має право звернутись до адміністративного суду в загальному порядку (частина четверта статті 240 КАС України).

Керуючись ст.ст.122, 123, 240, 256, 294, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Старобільського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що після усунення підстав, з яких позов був залишений без розгляду, ОСОБА_1 має право звернутись до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

СуддяН.М. Басова