Справа № 260/262/20
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2021 рокум. Ужгород№ 260/262/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника відповідача 1 - Андращук Д.С.;

представника відповідача 2 - Андращук Д.С.;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - відповідач 1), Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (далі - відповідач 2) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача з 21.04.2017 року призначено на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, як переможця конкурсу. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» прийнято рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції в тому числі і Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Згідно наказу від 20.12.2019 № 3974/к позивача звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26.12.2019 року, відповідно до п.11 ч.1 ст. 87 Закон України «Про державну службу». Наказом Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 23.12.2019 №1620/4 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України" від 20.12.2019 №3974/к зазначено про виплату позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Позивач зазначає, що у наказі про його звільнення не було зазначено про виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, у зв`язку з ліквідацією. Позивач наголошує, що Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області не виплатило йому вихідну допомогу при звільненні, що є порушенням законодавства про працю. Позивач згідно позовної заяви вказує, що наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області та створено Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яке у свою чергу є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області. Позивач наголошував, що новостворені юридичні особи - міжрегіональні управління юстиції продовжують виконувати завдання та функції ліквідованих територіальних органів Міністерства юстиції.

З огляду на вище зазначене, та враховуючи пояснення позивача надані в судовому засіданні, такий просив задовольнити позовні вимоги та стягнути на його користь солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку в сумі 19 238,14 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.

Представник відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову в повному обсязі, з мотивів викладених у відзивах на позов (а.с. 53-59, 73-77), вказавши на те, що Міністерство юстиції України з метою оптимізації системи територіальних органів міністерства та реалізуючи своє дискреційне право щодо утворення територіальних органів Міністр юстиції вніс на розгляд Уряду проект постанови, який 09 жовтня 2019 року було прийнятий Кабінетом Міністрів України за № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції». Так, згідно вказаної постанови ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м. Севастополі (згідно з переліком) та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції (згідно з переліком) зі статусом-юридичні особи публічного права. Таким чином, представник відповідача 1 та відповідача 2 наголошував, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що фактично ліквідації Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області не відбулося, оскільки було утворено Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яке є правонаступником даного територіального управління юстиції. Представник відповідача 1 та відповідача 2 наголошував, що оскільки позивача було звільнено з підстав та в порядку, передбаченим Законом № 889, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 у зв`язку із ліквідацією, відтак позивач не набув права на її отримання. Крім того, солідарний обов`язок оплати вихідної допомоги та компенсації за несвоєчасну її виплату не передбачений законодавством. Таким чином, представник відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача 1 і відповідача 2, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно наказу Міністерства юстиції України від 21.04.2017 №1522/к позивача було з 21.04.2017 призначено на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, як переможця конкурсу.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» було прийнято рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції в тому числі і Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» зазначено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме в даному випадку Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції в Івано- Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

24.10.2019 позивача було ознайомлено зі змістом письмового Попередження про наступне вивільнення із займаної посади на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження (а.с. 8).

Згідно наказу від 20.12.2019 № 3974/к позивача звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26.12.2019 року, відповідно до з п.1-1 ч. 1 ст. 87 Закон України «Про державну службу» (а.с. 7).

Як зазначено у наказі від 20.12.2019 № 3974/к, підставами звільнення позивача із займаної посади слугувала постанову Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» та попередження з відміткою про ознайомлення (а.с. 7).

З наказом про звільнення від 20.12.2019 № 3974/к позивач ознайомився 02.01.2020 р.

Згідно наказу Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 23.12.2019 №1620/4 про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 20.12.2019 №3974/к - зазначено про виплату позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпустки (а.с. 17).

Відповідач 1 та відповідач 2 згідно наданих відзивів на позов наголошують, що не відповідає дійсності те, що утворене Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є правонаступником ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Однак, суд констатує наступне.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» зазначено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме в даному випадку Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції в Івано- Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області та створено Південно- Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яке у свою чергу є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області.

Крім того, наказом Міністерства юстиції України від 23 жовтня 2019 за №3228/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України» внесені зміни до наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №1707/5 «Про затвердження Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі» (а.с. 83) - внесено зміни у пункті 1 слова «Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі» та замінено словами «міжрегіональні управління Міністерства юстиції України».

Таким чином, новостворені юридичні особи - міжрегіональні управління юстиції продовжують виконувати завдання та функції ліквідованих територіальних органів Міністерства юстиції.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 29.10.2019 Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зареєстровано як орган державної влади, номер запису: 1 016926, .

Згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року у справі №21-8а 14, від 27 травня 2014, у справі №21-108а14 та від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. Особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що однозначно, з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган. Правонаступник реорганізованого підприємства, установи, організації зобов`язаний працевлаштувати (перевести на іншу роботу) усіх працівників підприємства, установи, організації, що припиняється. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). Під час вирішення зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду у справі №802/4030/15-а від 10.05.2019, у справах № 823/5361/15 та № 820/10744/15 від 16.05.2019.

Крім того, суд зауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.12.2020 року по справі №440/630/20 зазначив наступну правову позицію: "З метою визначення змісту реальної волі законодавця, який у частині четвертій статті 87 (щодо виплати вихідної допомоги) не зазначив пункту 1-1 у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин варто дослідити історію внесення змін до цієї статті. Для цього слід взяти до уваги, що до внесення змін Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом №117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас уже Законом № 44-ІХ від 14 січня 2020 року, що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1, що може бути інтерпретовано як визнання законодавцем прогалини в Законі. В той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 по 13.02.2020 нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону № 889-VIII. Слід зазначити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 указав, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019, право отримання вихідної допомоги існувало (і, додамо, існує з 13.02.2020). Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України."

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вище викладене та враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до новоствореної юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й відносин публічної служби.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Позивач не отримав вихідну допомогу під час звільнення із займаної посади, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, що підтверджується наказом від 20.12.2019 № 3974/к про звільнення та довідкою голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 08.01.2020 №03/10.1-24.

Щодо твердження відповідача 1 та відповідача 2 про те, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки звільнення відбулося з підстав та в порядку, передбаченим Законом України «Про державну службу», яким не передбачено виплату вихідної допомоги, суд констатує наступне.

Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Виплата вихідної допомоги при звільненні на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не передбачена даним законом, натомість вказана виплата передбачена Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно з ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

З огляду на вище викладене, суд зауважує, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні є порушення гарантованих трудових прав такого.

Згідно ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України та ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові відносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

В матеріалах справи наявна Довідка про доходи №01 від 27.01.2021 року, видана Головним територіальним управлінням юстиції у Закарпатській області, згідно постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, у відповідності до якої зазначено, що середній заробіток позивача за листопад-грудень 2019 року (за два місяці, що передують звільненню) складає 19 238,14 грн. (а.с. 167).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить висновку, що слід стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку, зокрема в сумі 19 238,14 грн.

Згідно вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначено, що право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою і виплатити їх, при цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вихідної допомоги.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Оскільки, з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні, таким чином з відповідачів слід стягнути солідарно на користь позивача компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені представником відповідачів у відзивах проти позову, не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію позивача, а останнім доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відтак, такі позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження витрат на оплату професійної правничої допомоги позивач надав до суду Договір про надання правничої допомоги від 14.01.2020 р., згідно якого зазначена плата за правничу допомогу в сумі 7200,00 грн. (а.с. 27); ордер на надання правничої допомоги (а.с. 29); акт приймання виконаних робіт від 26.02.2020 р., згідно якого зазначено загальну вартість наданих послуг 7200,00 грн. (а.с. 28); квитанцію №ПН997371 від 19.02.2020 року на суму 7200,00 грн. (а.с. 32).

Дослідивши надані позивачем докази понесених витрати на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що такі відповідають критерію розумності їх розміру у співвідношенні до складності справи.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача підлягає вартість витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7200,00 грн.

Щодо позовної вимоги про встановлення контролю за виконанням судового рішення, суд приходить висновку, що така не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України (в редакції чинній на момент розгляду справи) суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами.

Позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що дане рішення суду буде тривалий час не виконане, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права. Таким чином, враховуючи викладені обставини, а також, те що порушення прав позивача на майбутнє не доведено та є передчасним, тому суд приходить висновку, що позовна вимога про встановлення контролю за виконанням судового рішення, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Грюнвальдська, буд. 11, м. Івано-Франківськ, 76018, ), Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, 88000, ) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - задовольнити.

2. Стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку в сумі 19 238,14 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять вісім гривень 14 копійок) грн.

3. Стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.

4.Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7200,00 (сім тисяч двісті гривень) грн.

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено 22.02.2021 року, з огляду на перебування судді у відпустці.