Справа № 380/3879/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3879/20 пров. № А/857/10322/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року, прийняте суддею Гулкевич І.З. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач) про визнання дій в частині відмови у проведенні перерахунку пенсії відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» протиправними та зобов`язання зарахувати період праці ОСОБА_1 , а саме : 16.01.2001 року по 29.10.2006 року відповідно до ст. ст. 1,8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» та з врахуванням цих періодів провести перерахунок пенсії останнього у відповідності до зазначених статей Закону з 23.01.2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року позов задоволено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач як працівник Львівсько-Волинського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону, який був воєнізовано аварійно-рятувальною службою, що згідно вимог постанови КМУ №160 від 12.10.1998 року у період з 1998 року по 2006 року обслуговували підприємства вугільної промисловості Львівсько-Волинського вугільного басейну, має право на призначення пенсій на пільгових умовах, відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Відтак, враховавши спірний період з 16.01.2001 року по 29.10.2006 року та період, який не заперечується відповідачем (13 років 3 місяці 24 дні), суд прийшов до висновку про те, що позивач має достатній стаж для реалізації прав, передбачених статтею 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» та абз.3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення не базується на нормах матеріального права, винесене з порушенням норм процесуального права в частинні повноти та необ`єктивності оцінки доказів, доводів та наданих пояснень по суті справи.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що спірний період не може бути зарахований до стажу роботи за Списком №1 з повним робочим днем під землею, оскільки державна аварійно рятувальна служба, де працював позивач, відносилась до сфери управління Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Період роботи з 01.12.2005 року по 31.01.2006 року не зараховано до страхового стажу роботи за Списком №1 з повним робочим днем під землею, оскільки за вказаний період відсутні відомості про сплату страхових внесків Західним регіональним спеціалізованим воєнізованим аварійно рятувальним загоном.

Проведено аналіз законодавства, який регулює спірні відносини.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що працівники Львівсько-Волинського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону мають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

З приводу покликання апелянта на незарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.12.2005 року по 31.01.2006 року, покликається на те, що сама по собі наявність заборгованості у платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не може обмежувати прав позивача, тому не може впливати на визначення його страхового стажу з урахуванням того, що з його заробітної плати страхові внески платником були фактично утримані.

Маються покликання на правові позиції Верховного Суду з приводу вирішення подібних питань.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.01.2020 року позивачу призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи внаслідок професійного захворювання.

26.03.2020 року останній звернувся через Веб-портал Пенсійного фонду України із зверненням, в якому просив зазначити причини зняття доплати до пенсії згідно Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Листом від 10.04.2020 року №2087-2554/Ю-02/8-1300/20 Пенсійний фонд повідомив позивача, що період роботи з 16.01.2001 року по 29.10.2006 року зарахований до стажу роботи за Списком №1 з повним робочим днем під землею та не зарахований до стажу роботи, що дає право на обчислення пенсії відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», оскільки у вище вказаний період державна воєнізована аварійно-рятувальна служба відносилась до сфери управління Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Також не зараховано період роботи з 01.12.2005 року по 31.01.2006 року до страхового стажу та до стажу роботи Списком №1 з повним робочим днем під землею, оскільки згідно «Індивідуальних відомостей про застраховану особу» форми ОК-5, за вказаний період відсутні відомості про сплату страхових внесків Західним регіональним спеціалізованим воєнізованим аварійно-рятувальним загоном.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» дія цього Закону поширюється на працівників, які видобувають вугілля, залізну руду, руди кольорових і рідкісних металів, марганцеві та уранові руди, працівників шахтобудівних підприємств, які зайняті на підземних роботах повний робочий день, та працівників державних воєнізованих аварійно-рятувальних служб (формувань) у вугільній промисловості - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та членів їх сімей.

Відтак, як вірно звернута увага судом першої інстанції, працівники всіх воєнізованих аварійно-рятувальних служб, які обслуговують підприємства вугільної промисловості, мають право на підвищення пенсії, незалежно від того, якому Міністерство підпорядковується служба, оскільки умови праці дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Львівсько-Волинський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін є професійним гірничорятувальним підрозділом Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України та входить до складу ДВГРС, яка належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Львівсько-Волинський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін є спеціалізованою державною (воєнізованою) аварійно-рятувальною службою, яка здійснює в установленому порядку обслуговування вугільних шахт, розрізів, збагачувальних і брикетних фабрик, інших підприємств з видобутку та переробки вугілля, незалежно від форм власності, в період їх будівництва, реконструкції, експлуатації, ліквідації або консервації.

Основними завданнями Львівсько-Волинського воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін на підприємствах, які обслуговуються, є : проведення аварійно-рятувальних робіт та інших невідкладних робіт, під час виникнення надзвичайних ситуацій; ліквідація наслідків надзвичайних ситуацій, небезпечних подій; виконання робіт із запобіганню виникненню та мінімізації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру та щодо захисту від них працівників та об`єктів, що обслуговуються; захист навколишнього природного середовища та локалізація зони впливу шкідливих і небезпечних чинників, що виникають під час аварій; виконання інших робіт, що потребують застосування засобів захисту органів дихання і спеціального оснащення.

Львівсько-Волинський воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін з 12.10.1998 року по 01.09.2006 року був підпорядкований Міністерству України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи. Передача була проведена згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України №160 від 12.10.1998 року «Про передачу до сфери управління Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи воєнізованих гірничорятувальних підрозділів Міністерства вугільної промисловості» Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи необхідно забезпечити належний рівень аварійно-рятувального обслуговування підприємств Міністерства вугільної промисловості.

Між Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи та Міністерством вугільної промисловості 14.12.1998 року був заключений договір про співробітництво, згідно якого основним завданням є збереження гірничорятувального профілю переданих підприємств до моменту повного закриття підприємств Мінвуглепрому в зоні їх дії, створення взаємодії відповідних служб МНС і Мінвуглепрому щодо забезпечення оперативності прийняття необхідних рішень при аварійних ситуаціях на підприємствах Мінвуглепрому, відповідність рівня боєздатності переданих підрозділів вимогам Мінвуглепрому.

Враховуючи наведене вище, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що працівники Львівсько-Волинського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону, який був воєнізовано аварійно-рятувальною службою, що згідно вимог постанови КМУ №160 від 12.10.1998 року у період з 1998 року по 2006 року обслуговували підприємства вугільної промисловості Львівсько-Волинського вугільного басейну мають право на призначення пенсій на пільгових умовах, відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Статтею 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» передбачено, що мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків його заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Для обчислення розміру пенсій за віком за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

З приводу покликання апелянта на те, що період роботи позивача з 01.12.2005 року по 31.01.2006 року не зараховано до страхового стажу роботи за Списком №1 з повним робочим днем під землею, оскільки за вказаний період відсутні відомості про сплату страхових внесків Західним регіональним спеціалізованим воєнізованим аварійно рятувальним загоном, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

За змістом ст. 20 Закону № 1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону № 1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року у справі №208/6680/16-а(2а/208/245/16), від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а та від 20 березня 2019 року у справі № 688/947/17, 20 березня 2019 року у справі № 688/947/17; 30 вересня 2019 року у справі №414/736/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про законність і обґрунтованість підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, рішення Львіського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі №380/3879/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 23.02.2021 року.