Справа № 420/13112/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 16 від 28.09.2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1994 року по 07 серпня 1997 в Одеському державному університеті ім. I.I. Мечнікова до стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугою років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Ідентифікаційний код юридичної особи: 20987385) призначити та виплачувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) пенсію з 25.09.2020 року з розрахунку 84% заробітної плати, відповідно до розрахункових листів наданих згідно листа Прокуратури Одеської області № 18-356вих20 від 02.06.2020 року, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ з доповненнями згідно із Законом № 3662-12 від 26.11.1993 у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ, з подальшими її перерахунками.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Управління пенсійного фонду в Одеській області із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Рішенням від 28.09.2020 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку відсутністю необхідного стажу.

Позивач, вважаючи відмову відповідача у призначенні пенсії, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 01.12.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін та витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та документів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

У встановлений в ухвалі від 01.12.2020 року строк відповідач відзив на адміністративний позов не надав.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у періоді з 01.09.1994 по 30.06.1999 навчався у вищому навчальному закладні за спеціальністю «міжнародні відносини» в Інституті соціальних наук Одеського Державного університету ім. І.І. Мечникова, згідно архівної довідки від 18.11.2020 року № 24-01-2165 (а.с.54).

Відповідно до записів в трудовій книжці серії НОМЕР_2 (а.с.22-32), позивач:

- з 08.08.1997 року по 27.02.2001 рік працював на посаді інспекторка в Іллічівській митниці ДМС України;

- з 28.02.2001 року по 28.02.2003 рік працював на посаді інспектора Чорноморської регіональної митниці ДМС України;

- 05.03.2003 року по 02.11.2015 рік працював на посаді прокурора в Прокуратурі Одеської області;

- з 04.12.2015 по 30.09.2017 рік працював на посаді заступника директора з юридичних питань ТОВ «Навчальний центр фахівців морського транспорту»;

- з 15.01.2018 року працює на посаді начальника складського господарства ТОВ «Аквеа» (по теперішній час).

ОСОБА_1 25.09.2020 року звернувся до Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням № 16 від 28.09.2020 року ГУ ПФУ в Одеській області відмовило у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.33-34). Відповідач вказує на те, що згідно п.1 ст. 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Стаж позивача за вислугу років складає 12 років 7 місяців, стаж на посаді прокурора - 12 років 7 місяців, при загальному стажі роботи - 21 рік 5 місяців. Отже стаж позивача не відповідає стажу, зазначеному в п. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Також, відповідач зазначає, що до спеціального стажу роботи не враховано періоди роботи з 08.08.1997 року по 27.02.2001 рік, з 28.02.2001 року по 28.02.2003 рік протягом яких позивач працював у державній митній службі України.

До загального стажу роботи не враховано період навчання з 01.09.1994 року по 01.07.1999 рік, оскільки для зарахування вказаного періоду необхідно надати уточнюючу довідку про періоди навчання із зазначенням форми навчання.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про прокуратуру» №1697-VІІ (далі - Закон №1697-VІІ) прийнятий 14 жовтня 2014 року та набрав чинності з 15 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 1ст. 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 2 статті 86 Закону №1697-VII визначено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Отже ст. 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років та зменшено відсоткове значення розміру пенсії, що призначається, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ(в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду в органи прокуратури), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод є недопустимим.

Частинами 1-3 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IVвстановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Пенсія як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Стаття 1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. TheUnitedKingdom № 44277/98).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Отже, у розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури з 01.08.2001 року, мав законні сподівання (очікування) отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ(в редакції, чинної на момент призначення позивача на роботу в органи прокуратури), які в подальшому були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII, що є неприпустимим в розумінні Конституції України.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі Суханов та Ільченко проти України від 26.09.2014 року дійшов висновку, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого Протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Таким чином, суд вважає, що не призначення позивачу пенсії за вислугу років за наявності стажу роботи, встановленого ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в редакції, чинній на момент призначення позивача на службу в органи прокуратури, є втручанням у його майнові права у розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Вирішуючи спір, суд враховує, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо ( рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

З урахуванням викладеного, відповідач при розгляді заяви позивача про призначення пенсії мав застосувати положення ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" у редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011, оскільки внесеними вказаним Законом, а також Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 змінами, на які посилається відповідач, на порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі "Міллер проти Австрії'" від 16 грудня 1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п. 23 рішення «Кічко проти України» від 08.11.2005, а саме якщо правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Щодо зарахування до загального стажу роботи період навчання в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджено постановою кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 1 Порядку № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 8 Порядку № 637 підтвердження наявного трудового стажу час навчання підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, виданими па підставі архівних даних, які містять відомості про періоди навчання, тобто є дані про початок і про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Згідно з архівною довідкою від 18.11.2020 року № 24-01-2165 виданою Одеським національним університетом ім. І.І. Мечникова, позивач з 01.09.1994 року по 30.06.1999 рік навчався за спеціальністю «міжнародні відносини» на денній формі навчання в Інституті соціальних наук Одеського державного університету І.І. Мечникова (а.с.54).

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що подана позивачем архівна довідка містить всі необхідні відомості про навчання позивача на денній формі навчання в Інституті соціальних наук Одеського державного університету І.І. Мечникова у визначений спірний період, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутні підстави її не враховувати.

Тобто, вказана довідка повинна бути врахована відповідачем при визначенні загального стажу роботи позивача.

При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо призначення та виплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) пенсію з 25.09.2020 року з розрахунку 84% заробітної плати, відповідно до розрахункових листів наданих згідно листа Прокуратури Одеської області, оскільки вказана вимога є передчасною.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 255, 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 16 від 28.09.2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1994 року по 30 червня 1999 в Одеському державному університеті ім. I.I. Мечнікова до стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугою років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Ідентифікаційний код юридичної особи: 20987385) призначити та виплачувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) пенсію з 25.09.2020 року, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ з доповненнями згідно із Законом № 3662-12 від 26.11.1993 у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1681 (тисячу шістсот вісімдесят одна гривня) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч. І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ).

Суддя П.П. Марин

.