Справа № 320/5064/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5064/19 Головуючий у 1-й інстанції: Кушнова А.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кагарлицької районної державної адміністрації, Київської обласної державної адміністрації, Державного казначейства України про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- зобов`язати Кагарлицьку районну державну адміністрацю провести нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у період з 04.09.2017 по 03.09.2019 в сумі 505 247, 42 грн.;

- зобов`язати Кагарлицьку районну державну адміністрацію час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у період з 04.09.2017 по 03.09.2019 зарахувати до загального, спеціального та стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку;

- стягнути з Кагарлицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 507 019, 50 грн.;

- зобов`язати Київську обласну державну адміністрацію включити суму заробітку ОСОБА_1 в розмірі 505 247, 42 грн. за час вимушеного прогулу у період з 04.09.2019 по 03.09.2019 до кошторису витрат Кагарлицької районної державної адміністрації.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 позов задоволено частково: стягнуто з Кагарлицької районної державної адміністрації (ідентифікаційний код 22207291, місцезнаходження: 09201, Київська область, м. Кагарлик, пл. Незалежності, 1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.09.2017 по 29.08.2019 в розмірі 345 930, 24 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів; зобов`язано Кагарлицьку районну державну адміністрацію час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у період з 05.09.2017 по 29.08.2019 зарахувати до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку; в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі та стягнення моральної шкоди, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким дані позовні вимогт задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно змінити, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Сквирським РВ ГУ МВС України в Київській області 10.01.1997 (том 1, а.с. 15-16).

Згідно з трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 10.09.2002 ОСОБА_1 у період з 19.10.2015 по 04.09.2017 працював головою Кагарлицької районної державної адміністрації (том 1, а.с. 35-39).

Як вбачається із матеріалів справи, розпорядженням Президента України від 15.10.2015 № 747/2015-рп ОСОБА_1 призначено головою Кагарлицької районної державної адміністрації (том 1, а.с.19).

13.07.2017 на сесії Кагарлицької районної ради VII скликання прийнято рішення № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 », яким відповідно до статті 118 Конституції України, пункту 29 статті 43, пунктів 1, 3 статті 59, частини 3 статті 72 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», враховуючи результати таємного голосування, затверджено протокол засідання лічильної комісії Кагарлицької районної ради від 13.07.2017 про результати таємного голосування щодо висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 (п.1), на підставі результатів таємного голосування висловлено недовіру голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 (п.2), доручено виконавчому апарату районної ради направити рішення сесії Президенту України для прийняття відповідного рішення (п.3) (том 1, а.с.20).

01.09.2017 Президент України видав розпорядження № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації», відповідно до якого прийняв відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 (том 1, а.с.26).

Не погоджуючись з рішенням сесії Кагарлицької районної ради VII скликання від 13.07.2017 № 226-24-VII«Про висловлення недовіри голові Кагарлицької РДА ОСОБА_1 », позивачем оскаржено його у судовому порядку.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12.09.2018 у справі № 368/1337/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кагарлицької районної ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення в задоволенні вказаних позовним вимог відмовлено повністю (том 1, а.с.89-93).

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018, яка залишена без змін постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову: визнано протиправним та скасовано рішення сесії Кагарлицької районної ради VII скликання від 13.07.2017 №226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької РДА ОСОБА_1 » (том 1, а.с.21-25, 94-97).

Також, у провадженні Вищого адміністративного суду України перебувала справа № 800/396/17 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, за участю третіх осіб на стороні відповідача - Кагарлицької РДА, Київської ОДА, про визнання неправомірним та скасування розпорядження Президента України Порошенка Петра Олексійовича від 01.09.2017 № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької РДА», зобов`язання Президента України поновити ОСОБА_1 на посаді голови Кагарлицької РДА, зобов`язання Президента України та Кабінету Міністрів України провести службове розслідування за фактом висловлення 13.07.2017 депутатами Кагарлицької районної ради VІІ скликання недовіри голові Кагарлицької РДА Коляді В.М. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 03.01.2018 справу № 800/396/17 прийнято до провадження Верховного Суду.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 800/396/17, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: скасовано розпорядження Президента України від 01.09.2017 № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької РДА» та поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Кагарлицької РДА (том 1, а.с. 27-32, том 2, а.с. 127-130).

Розпорядженням Президента України від 30.08.2019 № 313/2019-рп «Про поновлення на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації В.Коляди» у зв`язку із рішенням Верховного Суду від 15.08.2019 ОСОБА_1 поновлено на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації (том 1, а.с. 33).

Відповідно до розпорядження Кагарлицької РДА від 04.09.2019 № 29-К «Про поновлення на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації» ОСОБА_1 приступив до виконання посадових обов`язків голови Кагарлицької районної державної адміністрації з 04.09.2019 (том 1, а.с. 34).

Позивач з метою отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернувся до суду першої інстанції з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 у липні 2017 року відпрацював 21 день, у серпні 2017 року - 0 днів у зв`язку з перебуванням у щорічній відпустці, а тому середньоденна заробітна плата позивача становить 697,44 грн. без урахування податків та зборів (14 646, 31 грн./21 день). При цьому, період, протягом якого Кагарлицька РДА мала нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток, складає 496 днів. Таким чином, розмір середньої заробітної плати, яку необхідно стягнути з Кагарлицької РДА на користь позивача, становить 345 930, 24 грн. (697,44 грн. х 496). Разом із тим, оскільки наявні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2017 по 29.08.2019 суд першої інстанції також дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання Кагарлицької РДА такий час вимушеного прогулу ОСОБА_1 зарахувати до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку обґрунтовані та підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовив з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів вважає доводи позивача частково обґрунтованими та частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі та стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Належить відмітити, що вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Пунктами 1, 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 розділу II Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 розділу II Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу II Порядку №100).

Згідно з абзацом 1 пункту 3 розділу IIІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

За приписами абзацу 3 пункту 3 розділу IIІ Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 4 розділу IIІ Постанови №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що згідно з пунктом 2 розділу II Порядку № 100, період, за який має обчислюватись середня заробітна плата позивача, є червень та липень 2017 року (два повні місяці роботи позивача до місяця, в якому відбулося звільнення), що не заперечувалось відповідачами.

Згідно з довідкою про доходи Кагарлицької РДА від 01.10.2019 № 55 (том 1, а.с.130) ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за червень 2017 року - 15 216, 28 грн., за липень 2017 року нарахована заробітна плата у розмірі 43 538, 35 грн. При цьому, в липні 2017 року позивачу нараховані і виплачені відпускні (30 кал. днів) за серпень 2017 року у сумі 14 308, 50 грн., та грошова допомога на оздоровлення в розмірі 14 583, 54 грн., які відповідно до пункту 4 розділу IIІ Постанови № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються. Отже, за липень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата - 14 646, 31 грн.

Зі змісту табелів обліку використання робочого часу та вказаної вище довідки колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 у червні 2017 року відпрацював 14 днів, у липні 2017 року - 21 день.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 853, 22 грн. (29 862, 59 грн./35 день).

При цьому, колегія суддів зазначає, що період, протягом якого Кагарлицька РДА мала нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток, складає 499 днів.

Зокрема, зазначений період обраховується, починаючи з наступного дня після звільнення позивача - 05.09.2017 і по день, який передує поновленню його на посаді голови Кагарлицької РДА В.Коляди» - 03.09.2019, так як записом в трудовій тнижці підтверджується поновлення позивача саме 04.09.2019 (з 05.09.2017 по 30.09.2017 - 19 робочих днів; з 01.10.2017 по 31.10.2017 - 21 робочий день, з 01.11.2017 по 30.11.2017 - 22 робочих дня; з 01.12.2017 по 31.12.2017 - 20 робочих днів; з 01.01.2018 по 31.01.2018 - 21 робочий день; з 01.02.2018 по 28.02.2018- 20 робочих днів; з 01.03.2018 по 31.03.2018 - 21 робочий день; з 01.04.2018 по 30.04.2018 - 19 робочих днів; з 01.05.2018 по 31.05.2018 - 21 робочий день; з 01.06.2018 по 30.06.2018 - 20 робочих днів; з 01.07.2018 по 31.07.2018 - 22 робочих дня; з 01.08.2018 по 31.08.2018 - 22 робочих дня; з 01.09.2018 по 30.09.2018 - 20 робочих днів; з 01.10.2018 по 31.10.2018 - 22 робочих дня; з 01.11.2018 по 30.11.2018 - 22 робочих дня; з 01.12.2018 по 31.12.2018 - 20 робочих дня; з 01.01.2019 по 31.01.2019 - 21 робочий день; з 01.02.2019 по 28.02.2019 - 20 робочих дня; з 01.03.2019 по 31.03.2019 - 20 робочих дня; з 01.04.2019 по 30.04.2019 - 20 робочих дня; з 01.05.2019 по 31.05.2019 - 22 робочих дня; з 01.06.2019 по 30.06.2019 - 18 робочих дня; з 01.07.2019 по 31.07.2019 - 23 робочих дня; з 01.08.2019 по 31.08.2019 - 21 робочий день; з 01.09.2019 по 03.09.2019 - 2 робочих дня.

Таким чином, розмір середньої заробітної плати, яку необхідно стягнути з Кагарлицької РДА на користь позивача, становить 425 756, 78 грн. (853, 22 грн. х 499 днів).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з Кагарлицької РДА на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.09.2017 по 03.09.2019 підлягають задоволенню у розмірі 425 756, 78 грн.

При цьому, оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в цій частині не у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, то наявні підстави для його часткової зміни щодо періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Кагарлицької РДА на користь ОСОБА_1 .

В той же час, з вищевикладеного випливає, що підлягає зміні рішення суду першої інстанції і щодо зобов`язання Кагарлицької РДА вказаний вище час вимушеного прогулу ОСОБА_1 зарахувати до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Кагарлицької районної державної адміністраці на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 507 019, 50 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В контексті зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахуванням вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що позивачем не надано доказів у підтвердження понесення страждань (фізичних, душевних, психічних тощо).

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що стягнення з Кагарлицької районної державної адміністраці моральної шкоди в даному спорі є недоречним, оскільки вона могла бути заявлена в справі про оскарження першої події, а саме рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади. Водночас, позивач у такій справі вимог про стягнення моральної скоди не заявляв.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову, однак, останній не вірно застосував до спірних правовідносин норми права та не повно встановив обставини справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його змінити в частині періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Кагарлицької РДА на користь ОСОБА_1 , та в частині періоду вимушеного прогулу ОСОБА_1 , який зараховується до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і частково порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 змінити в мотивувальній та резолютивній частинах.

Викласти абзац другий та третій резолютивної частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 в наступній редакції:

«Стягнути з Кагарлицької районної державної адміністрації (ідентифікаційний код 22207291, місцезнаходження: 09201, Київська область, м. Кагарлик, пл. Незалежності, 1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.09.2017 по 03.09.2019 в розмірі 425 756, 78 грн.

Зобов`язати Кагарлицьку районну державну адміністрацію час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у період з 05.09.2017 по 03.09.2019 зарахувати до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 22.02.2021.