Справа № 560/1599/19
Суддя: Ковальчук А.М.
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1599/19
РІШЕННЯ

іменем України

17 лютого 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Ковальчук А.М.

за участю:секретаря судового засідання Гільовського О.І. представника відповідача Калужської Н.О.
розглянувши адміністративну справу за позовом Державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення,

ВСТАНОВИВ:

Державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, які складені на підставі акту документальної перевірки від 15.02.2019 №0087/22-01-13-03/08594759 Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржені вимога та рішення є протиправними, оскільки складені з порушенням норм законодавства.

Вказав, що за період, що був охоплений перевіркою, законодавство не містило чітких норм, які б встановлювали механізм та спосіб залучення засуджених до оплачуваної праці на підприємствах кримінально-виконавчої служби та інших об`єктах та порядок оподаткування таких виплат засудженим єдиним соціальним внеском.

Під час перевірки ревізором не враховано факт відсутності трудових договорів із засудженими, а за таких обставин працівники не є найманими особами та їх доходи не можуть бути базою нарахування єдиного соціального внеску. Засудженими, які залучалися установою до оплачуваної суспільно-корисної праці, подано заяви про їх працевлаштування без укладення строкових трудових договорів.

Зауважив, що державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" є бюджетною неприбутковою організацією, основним видом економічної діяльності якої є діяльність у сфері юстиції та правосуддя, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, у межах річної суми видатків.

Разом з тим, зміни до Кримінально-виконавчого кодексу щодо укладення трудових договорів між засудженими та колонією не узгоджені з вимогами статті 51 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Проте, в кошторисах на утримання державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" за рахунок коштів загального фонду протягом останніх 5 років видатки на заробітну плату засуджених та нарахування на неї відсутні.

Вважає, що суми виплат, отримані фізичною особою під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою нарахування та утримання єдиного внеску.

Ухвалою суду від 26.11.2020 прийнято до свого провадження адміністративну справу за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.

У строк встановлений судом представником відповідача подано до суду відзив на адміністративний позов. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем не заперечується факт залучення засуджених до оплачуваної суспільно корисної праці без укладення строкових трудових договорів, що є порушенням не лише трудового законодавства та вимог Кримінально-виконавчого кодексу України, але й права засуджених на отримання соціальних виплат, що встановлено під час перевірки.

Вважає, що державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" є державною установою, має самостійний баланс, використовує працю фізичних осіб (ведеться табель обліку робочого часу засуджених та головна книга) та веде розрахунки з застрахованими особами (розрахунково-платіжна відомість), а тому, є платником єдиного внеску.

Вказує, що позивачем не відображено у звітах по ЄСВ в період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року фонд оплати праці по засуджених на загальну суму 2651898,00 грн та не перераховано суму ЄСВ, що необхідно нарахувати на виплачену заробітну плату на суму 83363,02 грн. Також, позивачем не здійснено нарахування ЄСВ на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованої заробітної плати роботодавцями на суму 500054,54 грн.

Звернув увагу на недоцільність посилання позивача на недотримання відповідачем під час прийняття спірних вимоги та рішення, положень підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, оскільки зазначені норми стосуються саме прав та обов`язків платників податків. При цьому, пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що цей кодекс не регулює питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вважає, що позивач зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок за засуджених до позбавлення волі, незалежно від укладення письмового трудового договору з засудженими та від фінансового стану державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)". Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою від 11.02.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача не з`явився надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести без представника позивача за наявними документами в матеріалах справи. Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до приписів Положення про державну установу "Ізяславська виправна колонія (№31)", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 №2116/15, державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" є установою закритого типу та здійснює правозастосовні та правоохоронні функції та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України. Виправна колонія є юридичною особою, неприбутковою установою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби. Виправна колонія є правонаступником Ізяславської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області (№ 31).

В період часу з 14.01.2019 по 08.02.2019 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пунктів 77.1 та 77.4 статті 77 Податкового кодексу України, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", наказу Головного управління ДФС у Хмельницькій області №9 від 04.01.2019 "Про проведення планової документальної виїзної перевірки ДУ "Ізяславська виправна колонія (№31)" та плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік працівниками відповідача проведена документальна планова виїзна перевірка державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.09.2012 по 30.09.2018, відповідно до затвердженого плану перевірки.

За результатами проведення перевірки складено акт від 15.02.2019 №0087/22-01-13-03/08594759, відповідно до висновків якого, перевіркою виявлені порушення пункту 1 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 7, частини 5 статті 8, частини 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI, підпункту 1 пункту 4.3 розділу IV Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №455 від 09.09.2013, №449 від 20.04.2015 та пункту 1 статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу, а саме:

- в щомісячних звітах по єдиному соціальному внеску за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" занижено фонд оплати праці засуджених та, відповідно, не відображено суми нарахованих доходів, на які нараховується єдиний внесок за звітний місяць (із заробітної плати/доходу) на загальну суму 2651898,00 грн;

- за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не проведено нарахування єдиного внеску на суму заробітної плати засуджених в сумі 83363,02 грн, за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не нараховано єдиний внесок на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засуджених в сумі 500054,54 грн.

Всього за результатами перевірки донараховано ЄСВ на загальну суму 583417,60 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки позивачем подано заперечення від 06.03.2019 №830.

За результатами розгляду заперечення, відповідачем надано відповідь від 18.03.2019 №10635/22-01-13-04-07.

На підставі висновків перевірки, відповідачем прийнято:

- вимогу №Ю- від 21.03.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 583417,60 грн;

- рішення № від 21.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 291707,80 грн.

Зазначені вимога та рішення оскаржені в адміністративному порядку. Рішенням Державної фіскальної служби України від 10.05.2019 №21491/6/99-99-11-05-02-25 вимогу №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи вимогу №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019 протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені у Законі №2464-VI.

Згідно зі статтею 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У пунктах 3 і 10 частини першої цієї статті розкрито поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною першою статті 8 цього Закону передбачено, що розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (у редакції Закону від 7 вересня 2016 року №1492-VIII, втратив чинність з 28 серпня 2018 року) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Статтею 120 цього Кодексу встановлено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

У виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як п`ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку (частина друга цієї статті).

Згідно із частиною першою статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 3 липня 2018 року №2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 118 зазначеного Кодексу, зокрема частину першу викладено в такій редакції: «Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.»

На виконання вимог статей 60 - 62, 118 - 121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці" та з метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України від 7 березня 2013 року №396/5 затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - Інструкція №396/5).

Відповідно до пункту 1.2 цієї Інструкції засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

За приписами пункту 5.1 Інструкції №396/5 праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Отже, засуджені до позбавлення волі виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи виконання покарань, їм гарантується виплата заробітної плати за виконану роботу, забезпечення умов охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.

Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати єдиного внеску є наявність між суб`єктом господарювання та працівником відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.

Зміст спірних аналогічних правовідносин між колонією та засудженими в контексті необхідності сплати єдиного соціального внеску вже був предметом неодноразового розгляду Верховним Судом. Так, у постановах від 3 березня 2020 року (справа № 440/1512/19), від 17 березня 2020 року (справа № 809/710/17), від 3 квітня 2020 року (справа № 580/908/19), від 8 травня 2020 року (справа № 560/1391/19), від 10 червня 2020 року (справа №440/2590/19), від 18 червня 2020 року (справа №240/1700/19) Верховний Суд висловив правову позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якої особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак є зобов`язаною нарахувати, утримати та сплатити суми єдиного внеску із заробітної плати таких осіб.

Суд звертає увагу, що позивачем до перевірки надано книгу наказів за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, відповідно до якої встановлено, що засуджені до позбавлення волі приймалися та звільнялися з роботи згідно виданого наказу керівника колонії, про що зазначено на сторінці 6 акта перевірки.

Також, права засуджених обумовлені в колективному договорі, що укладений між адміністрацією та працівниками установи, що зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Ізяславської РДА, відповідно до якого для вільнонайманих працівників, в тому й числі для засуджених, передбачено виплату заробітної плати за виконану роботу в робочі дні не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, про що зазначено на сторінці 6 акта перевірки.

Крім того під час проведення перевірки встановлено, що позивачем вівся облік робочого часу засуджених, проводилося нарахування та виплата заробітної плати, утримання та перерахування податку з доходу фізичних осіб та військового збору, що встановлено на підставі первинних документів, а саме:

- табелів обліку робочого часу, які затверджені посадовими особами ДУ «Ізяславська виправна колонія (№31)», відповідно до яких встановлено, що засуджені до позбавлення волі виконували роботи саме у ДУ «Ізяславська виправна колонія (№31)»;

- відомостями про нарахування заробітної плати, відповідно до яких встановлено, що засудженим, які залучалися до виконання робіт, щомісячно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Із нарахованої заробітної плати проводилося утримання та перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб та військового збору, а також інших утримань передбачених законодавством (комунальні послуги, утримання по виконавчих листах);

- оборотно - сальдових відомостей по рахунку 64 (Кт.) «Розрахунки за податками» та рахунку 66 (Дт.) «Розрахунки за заробітною платою», дослідивши які та співставивши із платіжними дорученнями про перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету встановлено, що позивачем повністю та своєчасно перераховано ПДФО та військовий збір із нарахованої та виплаченої заробітної плати в тому й числі засудженим, про що відображено на сторінці 7 та 11 акту перевірки.

Отже, проаналізувавши надані документи судом встановлено, що саме позивачем використовувалась праця засуджених, за що їм виплачувалася заробітна плата, що підтверджується відомостями про виплату заробітної плати та табелями обліку робочого часу, проводилося утримання та перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб у повному обсязі, про що відображено в оборотно - сальдових відомостях, та 50 відсотків заробітної плати перераховувалося на особовий рахунок засуджених, що відкриті в органах Казначейства.

Положеннями статті 162 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема податковий агент.

Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Положеннями підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Суд зазначає, що оскільки відповідно до первинних документів встановлено, що позивач є податковим агентом у відповідності до вимог статті 162 ПК України, тобто проводить нарахування, утримання та сплату податку від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, а обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування виплат (доходу), на суми яких нараховується єдиний внесок, а відтак зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених, які відбувають покарання та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата.

Однак, перевіркою встановлено та підтверджено під час розгляду справи, що позивачем не відображено у звітах по ЄСВ в період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року фонд оплати праці по засуджених на загальну суму 2651898 грн та не перераховано суму ЄСВ, що необхідно нарахувати на виплачену заробітну плату на суму 83363,02 грн, крім того, позивачем не здійснено нарахування ЄСВ на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованої заробітної плати роботодавцями на суму 500054,54 грн.

Також, суд звертає увагу, що за результатом перевірки встановлено, що Державною установою "Ізяславська виправна колонія (№31)" не відображено у звітах по ЄСВ та не сплачено єдиного соціального внеску при виплаті доходу засудженим на загальну суму 583417,6 грн, який у відповідності до частини 8 статті 9 Закону №2464 платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що в спірній ситуації особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати таких осіб, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання, та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, у свою чергу довів, що діяв у межах закону при прийнятті оскаржуваного рішення та податкової вимоги, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, а також обставинами встановленими в справі №560/1599/19, а отже відповідач діяв в межах наданих йому повноважень на підставі норм чинного законодавства, а тому такі рішення є правомірними, у зв`язку із чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 24 лютого 2021 року

Позивач:Державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" (вул. Гагаріна, 4,Ізяслав,Хмельницька область,30300 , код ЄДРПОУ - 08594759)
Відповідач:Головне управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 39492190)

Головуючий суддя А.М. Ковальчук