Справа № 520/1175/21
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
23 лютого 2021 року № 520/1175/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченко А.В. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Коцарська, буд. 56,м. Харків,61052, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення, оформлене п.п. 4 п. І протоколу № 11 від 18.12.2020 року. - зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу ветерана військової служби з видачею посвідчення і врученням нагрудного знака Ветеран військової служби у відповідності з Законом України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист та Порядком видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. № 1601.

Дослідивши надані матеріали справи судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР з 22 квітня 1985 року по 16 травня 1987 року, з них приймав участь у бойових діях в складі діючої армії в Республіці Афганістан з 31.10.1985 року по 15.01.1987 року та з 30.01.1987 року по 11.04.1987 року у складі військової частини НОМЕР_2 . Вказані обставини підтверджуються військовим квитком архівною довідкою.

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 708494 від 30.07.2018 року - внаслідок поранення, ЗЧМТ, контузії головного мозку і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, ОСОБА_1 з 26.06.2018 року встановлена друга група інвалідності безстроково.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення йому статусу ветерана військової служби та видачу відповідного посвідчення.

Рішенням Комісії Харківського ОТЦКСП для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, оформленого п.п. 4 п. І протоколу № 11 від 18.12.2020 року - позивачу відмовлено у встановленні статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звільнився із строкової військової служби з військової частини НОМЕР_2 , яка входила до складу Прикордонних військ КДБ СРСР та не відносилась до військових частин (установ) Міністерства оборони України, та запропоновано звернутись до Східного регіонального управління Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Позивач вважає рішення відповідача про відмову у встановленні позивачу статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення протиправним , а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному , суд вказує наступне.

Згідно з п. 2 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» - ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України: особи з інвалідністю І та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій.

Отже, позивач має право на встановлення статусу ветерана військової служби на підставі зазначеної норми, оскільки він проходив військову службу, під час її проходження приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан в складі військової частини НОМЕР_3 , та є особою з інвалідністю другої групи внаслідок поранення, контузії та її наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно з п. З Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою КМ України від 30.08.1999 року № 1601 - підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності І чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій - для осіб, зазначених у пункті 2 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Позивачем зазначені документи були надані, зауваження з боку відповідача щодо ненадання будь-яких документів в рішенні від 25.03.2020 р. № 4 - відсутні.

Також суд вказує, що відповідно до п. 1 постанови КМ України від 17.07.1992 р. N° 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховується, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Таким чином, вказаною постановою передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської Армії та прикордонних військ колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.

Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 р. № 10224- XI «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» - прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР. Отже, на день звільнення позивача із строкової служби прикордонні війська входили до вкладу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 р. «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно з ст. 4 ЗУ «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Згідно п. 2 постанови КМ України від 02.01.1992 р. № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» з наступними змінами - Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Тобто, Державний комітет у справах охорони державного кордону України (нині - Державна прикордонна служба України) у 1992 р. став правонаступником лише тієї частини прикордонних військ КДБ СРСР, що базувалась на території України.

Позивач же проходив службу в колишньому Управлінні військ Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР.

Крім того, позивач проходив службу саме у Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні МО СРСР, правонаступником якого в подальшому стало МО України, звільнявся зі служби на підставі наказу МО СРСР.

Також питання щодо органів, які мають вирішувати питання соціального захисту колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , який проходив строкову військову службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, вже розглядалося судами за позовами ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , Міністерства оборони України щодо призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Судами встановлено, що не Державна прикордонна служба України, а саме Харківський ОВК та Міністерство оборони України мають вирішувати питання соціального захисту колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 що підтверджується чинними судовими рішеннями: постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2016 р., справа № 820/1311/16;постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від19.01.2017 р. та постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 р., справа № 820/3406/16; постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 10.08.2017 р. та постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 р., справа № 642/2686/17.

Відповідно до до положень ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин ствердження відповідача про те, що питання щодо надання позивачу статусу ветерана військової служби має вирішуватись не ним, а Східним регіональним управлінням Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України - є протиправним.

Щодо вимоги позивача зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу ветерана військової служби з видачею посвідчення і врученням нагрудного знака Ветеран військової служби у відповідності з Законом України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист та Порядком видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. № 1601.

З системного аналізу положень ст.2 КАС України в кореспонденції з приписами ст.6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади та ст.8 Конституції України, якою запроваджений принцип верховенства права, слідує, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб`єктом владних повноважень в основу спірного рішення. Перевірка судом інших обставин спірних правовідносин виходить за межі предмету доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб`єкта владних повноважень, а правовим мотивуванням спірного рішення додатковими фактичними підставами, що не відповідає запровадженому ст. 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права. При цьому, суд зауважує, що приписи перелічених норм права встановлюють, що суд не має прав перебирати на себе функції органів державної влади, на які законами України покладені певні обов`язки, надані повноваження та віднесені до виключної компетенції такого суб`єкта.

Отже, суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції.

Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України зазначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 124 Конституції України, частина друга статті 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Суд є конституційно визначеним державним інститутом, який правомочний захищати права і свободи людини і громадянина, завданням якого є здійснення правосуддя, забезпечення права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України (стаття 55, розділ VIII Конституції України, стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що судом визнано протиправним рішення відповідача, а тому суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог заявлених позивачем шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу ветерана військової служби.

Суд зазначає, що згідно з вимогами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з ме тою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів влад них повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, протягом розумного строку.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, частково підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Коцарська, буд. 56,м. Харків,61052, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення, оформлене п.п. 4 п. І протоколу № 11 від 18.12.2020 року. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву про надання ОСОБА_1 статусу ветерана військової служби .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.