Справа № 440/2897/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 р. Справа № 440/2897/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава по справі № 440/2897/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування упущеної вигоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач), в якому просила суд зобов`язати перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-2019 роки; відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 74759,20 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-31.01.2019 роки; відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72060,34 грн. повернуто позивачеві.

Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою, в частині повернення позову, подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення позивачем строку звернення до суду без поважних причин. Позивач вказує на те, що про порушення своїх прав їй стало відомо після того, як вона почула від людей про виплату дітям війни значних сум до дня виборів Президента України, тобто до 21.04.2018 року. Також в обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.03.2019 року у справі № 806/1952/18.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року по справі № 440/2897/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування упущеної вигоди повернуто скаржнику.

Постановою Верховного Суду від 18.11.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 року скасовано. Справу № 440/2897/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії; відшкодування упущеної вигоди направлено до Другого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції в оспорюваній частині залишити без змін.

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-31.01.2019 роки; відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72060,34 грн., суд першої інстанції виходив з пропущення позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Шестимісячний строк звернення до суду також було передбачено ч. 2 ст. 99 КАС України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Частинами 1, 2 ст. 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 оскаржує дії відповідача щодо перерахунку пенсії за період з 2006-31.01.2019 роки, проте з адміністративним позовом звернулася до суду 01 серпня 2019 року, тобто після закінчення строку, встановленого ч. 2 ст. 99 та ст. 122 у чинній редакції КАС України.

Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду, ОСОБА_1 вказувала на те, що про порушення своїх прав їй стало відомо після того, як вона почула від людей про виплату дітям війни значних сум до дня виборів Президента України, тобто до 21.04.2018 року.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 зверталась із заявою від 19.07.2019 року до ГУПФУ в Полтавській області щодо надання інформації про виплату їй доплати до пенсії як дитині війни за 01.01.2006 по липень 2019 року на яке їй листом від 01.08.2019 року № 3451/Ш-02 було повідомлено, що підвищення до пенсії як дитині війни встановлено та виплачується їй у відповідності з чинним законодавством, а саме з 01.01.2008 відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України в розмірі 47 грн., яке в подальшому перераховувалось. Також відповідачем в листі вказано, що на даний час підвищення виплачується до пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» у розмірі 66,43 грн. (а.с.39-40).

Натомість про порушення свого права на виплату пенсії за період з 2006-31.01.2019 роки позивач повинна була дізнатися не отримавши підвищення до пенсії за кожен із місяців такого періоду в належному, на її думку, розмірі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що строки звернення до суду з адміністративним позовом не застосовуються відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Вказана норма права передбачає виплату за минулий час без обмеження будь-яким строком лише нарахованих сум пенсії, які не отримані пенсіонером з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, оспорювана позивачем сума допомоги не була нараховано, а тому ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не регулює правовідносини, що виникли між сторонами справи.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеному в постанові від 13.02.2018 у справі № 308/12874/16-а.

Інших доводів в підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками судів першої інстанції інстанцій про наявність підстав для повернення позовної заяви в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-31.01.2019 роки; відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72060,34 грн. позивачеві.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.03.2019 року у справі № 806/1952/18, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони стосуються пенсії військовослужбовця та грунтувалися на приписах частини третьої статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за змістом якої, перерахунок пенсії у випадку не проведення його з вини органів Пенсійного фонду України проводиться без обмеження строком. При цьому, позивачу призначено пенсію не за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» , а тому до вказаних правовідносин приписи ст. 51 не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року у справі № 440/2897/19 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 по справі №440/2897/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко