Справа № 500/1804/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1804/19 пров. № А/857/15273/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року (прийняте у м. Тернополі суддею Мандзієм О.П.; складене у повному обсязі 30 жовтня 2020 року) в адміністративній справі № 500/1804/19 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Верховної ради України,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, на його користь 1 365 895,34 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою Україною незаконних рішень, визнаних неконституційними рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Позовні вимоги обґрунтовував (обгрунтовано) тим, що згідно із пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII; набрав чинності 30 вересня 2016 року) «до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41- 45, ст. 529; 2015 р., №№ 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами)» (Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI; далі - Закон № 2453-VI). Внаслідок прийняття вказаних норм з 01.01.2013 по 31.12.2016 йому виплачувалась суддівська винагорода, виходячи з посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2017 по 04.12.2018 - виходячи з посадового окладу в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

04.12.2018 Конституційний суд України прийняв Рішення № 11-р/2018 (далі - Рішення КСУ № 11-р/2018) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» (справа № 1-7/2018(4062/15)).

У разі, якщо б Верховна Рада України не приймала положень частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII), які надалі були визнані неконституційними, то суддівська винагорода йому виплачувалась би виходячи з посадового окладу, передбаченого в первинній редакції; отже за період з 01.01.2014 по 30.11.2018 йому було б виплачено 2 543 961,75 грн суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, а не 1 178 066,41 грн суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, які насправді були виплачені. Відтак, просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 1 365 895,34 грн, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України незаконних рішень, визнаних неконституційними Рішенням КСУ № 11-р/2018.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без дотримання норм процесуального права та матеріального права і є таким, що суперечить ряду рішень Європейського суду з прав людини. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. Також вказує, що всі підстави для відмови в задоволенні поданого ним позову були зініційовані судом, а не відповідачами, у зв`язку з чим було порушено принцип змагальності сторін, оскільки відповідачі не подали відзивів на позовну заяву та не навели жодних заперечень проти позову в іншій формі. Окрім того, перша підстава для відмови в позові суперечить вимогам статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, проте суд першої інстанції цього припису не застосував, від позивача не вимагав обґрунтування, чому суддівська винагорода має виплачуватись в мінімальних заробітних платах, а не прожиткових мінімумах для працездатних осіб. Також суд першої інстанції хибно витлумачив його позовні вимоги, оскільки він не вимагав застосувати Рішенням КСУ № 11-р/2018 до правовідносин, які виникли до 04.12.2018. Третя підстава для відмови в позові суперечить вимогам статті 8 Конституції України, статтям 6, 7 КАС України та статтям 1173, 1175 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а четверта підстава для відмови в позові суперечить вимогами статтей 8, 152 Конституції України, статтям 6, 7 КАС України та статтям 22, 174, 177, 1173, 1175 ЦК України. Суд не навів обґрунтування, чому недоотриманий розмір суддівської винагороди (заробітної плати) не належить до шкоди, відшкодування якої передбачено статтею 152 Конституції України, статтями 1173 та 1175 ЦК України, тобто судом не розглянуто посилання позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог у позовній заяві та під час судового розгляду. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зробив висновок, протилежний висновку, зробленому у Рішенні КСУ № 11-р/2018, тобто порушив вимоги щодо обов`язковості та остаточності цього рішення. Також у позовній заяві він не оскаржував неправомірність дій Верховної Ради України, оскільки таку оцінку уже було надано у вказаному вище Рішення КСУ, і суд не вправі давати протилежну оцінку діям Верховної Ради України.

У судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, Указом Президента України від 07.07.2008 № 622/2008 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Бережанського районного суду Тернопільської області, а постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» № 249-VII від 16 травня 2013 року він обраний на посаду судді безстроково.

Відповідно до наказу Бережанському районному суду Тернопільської області № 9-К від 31 травня 2013 року він приступив до виконання обов`язків з 31 травня 2013 року.

Наказом № 10-К від 17 червня 2013 року по цьому суду ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, а наказом № 14-К від 11 червня 2018 року йому встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу.

На час звернення до суду процедура кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) щодо позивача завершена не була; на посаду за результатами конкурсу за період 2014 - 2018 років він не призначався.

Вважаючи, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційних законів йому було заподіяно матеріальну шкоду, оскільки за період з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2018 року внаслідок незаконного обмеження суддівської винагороди йому не було виплачено 1 365 895,34 грн суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, з огляду на відсутність факту заподіяння йому шкоди та правомірність дій відповідача у спірних правовідносинах.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до чинної до 31 грудня 2014 року частини першої статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частин другої, третьої статті 129 цього ж Закону суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат (Законом України від "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 716-VII від 19.12.2013 (набрав чинності з 1 січня 2014 року) абзац п`ятий частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключено);

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII (набрав чинності з 1 січня 2015 року) в абзаці першому частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10" та виключено абзац шостий (підпункт 1 пункту 36).

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIІІ було викладено у новій редакції Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого (у редакції з 28 березня 2015 року) визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 набрав чинності року Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ, частинами першою, другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до приписів частини третьої статті 135 цього Закону базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - становить 30 мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) частину третю статті 135 Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ було викладено в новій редакції і встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Тобто, Законом від 02.06.2016 № 1402-VIIІ у редакції Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII (який був чинний та не визнаний неконституційним на час виникнення спірних правовідносин) встановлено базові розміри посадового окладу суддів, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIIІ від 02.06.2016 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Натомість, пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону було визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

За наведеного правового регулювання, беручи до уваги, що позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання, суддівська винагорода нараховувалась і виплачувалась йому відповідно до приписів Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", частиною третьою статті 133 якого обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Також пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Разом з тим, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII.

Також цим рішенням встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Однак, як вже зазначалося судом вище, 06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року (пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 року № 1774-VIII).

А пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII було встановлено, що до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Визнаючи неконституційними положення частини третьої статті 133 Закону від 07 липня 2010 року № 2453-VI Конституційний Суд України зазначив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат.

Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку з чим, у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Відтак, за наслідками прийняття цього рішення розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Із зазначено видно, що Законом від 06.12.2016 № 1774-VII лише змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Проте, розмір суддівської винагороди не змінився.

Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 не вирішував питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а відтак не визнані конституційними та є чинними приписи пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VII.

А, з урахуванням приписів пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII, як розрахункову величину необхідно застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

Також встановлено, що розмір посадового окладу позивача, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини цим Законом у грошовому виразі не зменшився.

Враховуючи те, що на час існування спірних правовідносин пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.

Отже, позивачу, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода правомірно виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом № 1402-VIIІ.

Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Водночас перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.

Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Враховуючи зазначене, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду в справі № 200/9195/19-а, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо покликання апелянта на те, що всі підстави для відмови в задоволенні поданого ним позову були зініційовані судом, а не відповідачами, у зв`язку з чим було порушено принцип змагальності сторін, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що поряд із змагальністю сторін та диспозитивністю в адміністративному судочинстві діє принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Так, відповідно до приписів частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Щодо покликань апелянта на те, що суд першої інстанції не застосував принципу верховенства права, не вимагав від нього обґрунтування щодо визначення виду розрахункової величину для визначення розмірів його виплат, то суд першої інстанції у повному обсязі дослідив це питання, про щодо зазначено вище.

Також безпідставними є покликання на те, що суд не навів обґрунтування, чому недоотриманий розмір суддівської винагороди (заробітної плати) не належить до шкоди, відшкодування якої передбачено статтею 152 Конституції України, статтями 1173 та 1175 ЦК України, позаяк судом не встановлено заподіяння позивачу такої шкоди.

Колегія суддів не бере до уваги покликання апелянта й на те, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зробив висновок, протилежний висновку, зробленому у Рішенні КСУ № 11-р/2018, тобто порушив вимоги щодо обов`язковості та остаточності цього рішення, позаяк вказані висновки загалом стосуються різних обставин, в тому числі й щодо правомірності дій Верховної Ради України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 500/1804/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 23 лютого 2021 року, у зв`язку із перебуванням судді Гуляка В.В. на лікарняному.