Справа № 460/5774/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 460/5774/20 пров. № А/857/15506/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Довгополова О.М.,

Ільчишин Н.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року (прийняте у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне суддею Комшелюк Т.О.) в адміністративній справі № 460/5774/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом та просив зобов`язати Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області (далі УСЗН Володимирецької РДА) провести нарахування і виплату йому з 17 липня 2018 року щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особам, віднесеним до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі що дорівнює 40 % від прожиткового мінімуму для осіб відповідного віку, з урахуванням проведених виплат.

Позов обґрунтовував тим, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та постійно проживає в населеному пункті на території Володимирецького району Рівненської області, який входить до переліку таких, які віднесені до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок радіоактивного забруднення, а тому враховуючи рішення Конституційного Суду № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року має право на щомісячне отримання грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі, що дорівнює 40 % від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року. Проте всупереч статті 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач не здійснює нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства з 17 липня 2018 року, що є порушенням майнових та конституційних прав позивача.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановлену статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 17 липня 2018 року по 02 лютого 2020 року залишено без розгляду, на підставі статей 122, 123, 240 КАС України, у зв`язку із тим, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року позов задоволено за період з 03 лютого 2020 року.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, його оскаржив ОСОБА_1 і подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що суд безпідставно послався на свою ухвалу від 28 вересня 2020 року і задовольнив позов тільки з 03 лютого 2020 року, а тому просить його скасувати та винести нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що про не нарахування та невиплату щомісячної грошової допомоги, передбаченої статтею 37 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, він дізнався лише у лютому місяці 2020 року. Також, позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, за результатами розгляду зразкової справи № 240/4946/18.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач проживає в с. Кідри Володимирецького, району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення, та перебуває на обліку у відповідача.

Позивач звертався з заявою від 16 квітня 2020 року до відповідача щодо перебування на обліку в управлінні та відновлення з 17 липня 2018 року виплати вищевказаної щомісячної грошової допомоги.

Листом від 21 травня 2020 року № П-5112/06-10/20 відповідач повідомив про відсутність передбаченої законодавством України можливості для здійснення нарахування ти виплати відповідної допомоги, оскільки постанови, які б урегульовували розміри, порядок нарахування та виплати компенсації особам, які є постраждалими внаслідок Чорнобильської катастрофи є скасованими.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо ненарахування і невиплати щомісячної грошової допомоги у зв?язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є громадянином, який має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та проживає в населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, то вона з 17 липня 2018 року (з дня прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-р/2018) мав право на виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбаченої статтею 37 Закону № 796-XII. Разом з тим, постановляючи ухвалу про залишення позовних вимог без розгляду в частині зобов`язання провести нарахування та виплату позивачу вказаної допомоги за період з 17 липня 2018 року по 02 лютого 2020 року, суд першої інстанції зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018, прийняттям якого позивач обґрунтовує відновлення свого права на отримання спірної допомоги, було офіційно оприлюднене в загальнодоступних джерелах, а тому про прийняття такого рішення позивач повинна була дізнатися та, відповідно, з дати його прийняття розпочинається шестимісячний строк звернення до суду з вказаними вище позовними вимогами. При цьому наведені позивачем причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом в частині вимог, що стосується нарахування та виплати спірної грошової допомоги за період з 17 липня 2018 року по 02 лютого 2020 року, не можуть вважатися поважними.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі Закон № 796-XII) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до статті 37 Закону № 796-XII (в редакції, чинній з 09.07.2007) громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в таких розмірах, зокрема: у зоні гарантованого добровільного відселення - 40 процентів від мінімальної заробітної плати. Перелік населених пунктів, жителям яких виплачується щомісячна грошова допомога, затверджується Кабінетом Міністрів України. Ця допомога виплачується щомісячно за місцем роботи, пенсіонерам - органами, які виплачують пенсію, непрацюючим громадянам - місцевими державними адміністраціями або виконавчими органами рад за місцем проживання. Виплата за два і більше місяців забороняється.

Підпунктом 8 пункту 28 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 107-VI) текст статті 37 Закону № 796-XII викладено в новій редакції. Так, громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Перелік населених пунктів, жителям яких виплачується щомісячна грошова допомога, затверджується Кабінетом Міністрів України. Ця допомога виплачується щомісячно органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації. Виплата за два і більше місяців забороняється.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008 наведені положення пункту 28 розділу ІІ Закону № 107-VI визнано неконституційними.

У 2012 - 2014 роках на підставі законів України про Державний бюджет України на відповідні роки норми і положення статті 37 Закону № 796-XII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 р. № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 76-VIII), підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено, зокрема, статтю 37 Закону № 796-XII.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VIII було визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до частин першої, другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що вказаним рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 37 Закону № 796-XII з 17 липня 2018 р.

Відповідно до статті 63 Закону № 796-XII фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з підпунктом 5 пункту 63 розділу І Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, відповідно до якого норми і положення, зокрема, статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказані доповнення Конституційним Судом України в установленому порядку неконституційними не визнавалися.

Проте, Кабінет Міністрів України не визначив порядку та розміру виплати грошової допомоги, передбаченої статтею 37 Закону № 796-XII, а тому застосуванню підлягають безпосередньо норми цієї статті у редакції, чинній з 09 липня 2007 року.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивач є громадянином, який має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та проживає в населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, то він з 17 липня 2018 року (з дня прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-р/2018) має право на виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбаченої статтею 37 Закону № 796-XII.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 03 серпня 2020 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті, у якому позов було скеровано до суду . При цьому позовні вимоги про зобов`язання відповідача з 17 липня 2018 року нарахувати та виплатити щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду.

Стосовно доводів позивача з покликанням на ту обставину, що про порушення свого права він дізнався у лютому 2020 року з листа відповідача, на думку колегії суддів, така не може бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити її можливості звернутися після ухвалення Конституційним Судом України рішення в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.05.2020 у справі № 9901/37/20 дійшла висновку, що початок перебігу строку на звернення до суду не може бути пов`язаний з обізнаністю чи необізнаністю позивача про окремі підстави позову, тобто окремі фактичні та/або юридичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача, а розпочинається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про ухвалення рішення, яке її стосується.

Відтак, судом першої інстанції правильно зазначено, що строк звернення до суду необхідно обчислювати з дати, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач вимоги позову пов`язує з ухваленням Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018, яке було офіційно оприлюднене в загальнодоступних офіційних джерелах, що вказує на те, що про прийняття такого рішення повинен був дізнатися позивач; відтак з дати його прийняття розпочинається шестимісячний строк звернення до суду з вказаними вище позовними вимогами.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року в адміністративній справі № 460/5774/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді О. М. Довгополов
Н. В. Ільчишин