Справа № 160/17188/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, Головне управління), в якій просить:
- визнати протиправними рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу при обчислені пенсії за віком, періодів роботи: з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік - в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області; з 19.03.1990 по 01.12.1992 роки - в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського; з 01.12.1992 по 16.08.1994 роки - в малому підприємстві «Днепр и К°»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:
- зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу періоди роботи: з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік - в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області; з 19.03.1990 по 01.12.1992 року - в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського; з 01.12.1992 по 16.08.1994 - в малому підприємстві «Днепр и К°»;
- призначити та виплатити ОСОБА_1 , пенсію за віком починаючи з 27 лютого 2020 року;
- всі судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу та оплату судового збору у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір» та Кодексом адміністративного судочинства України, покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після виповнення 60 років, 27.02.2020 року звернувся із заявою щодо призначення пенсії за віком до відповідача, будучи впевненим що має необхідний трудовий стаж, який за його підрахунками складає 30 років, проте у призначенні пенсії було відмовлено, у зв`язку з відсутністю права на пенсію за віком на день звернення. Позивачу при прийомі документів повідомлено, що до загального стажу неможливо зарахувати наступні періоди роботи: з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік, з 19.03.1990 по 01.12.1992 роки, з 01.12.1992 по 16.08.1994 роки. Вказану відмову позивач вважає необґрунтованою, оскільки ним була надана трудова книжка, яка в повній мірі підтверджує його право на необхідний для призначення пенсії за віком стаж. Також у повідомленні про відмову у призначенні пенсії не обґрунтовано мотиви не зарахування до стажу окремих періодів, а частина мотивів, наведених відповідачем, є необґрунтованими. Наголошував на тому, що відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підтвердження стажу позивача, що призвело до прийняття неправомірного рішення. Окрім того, звернув увагу суду, що у рішенні про відмову у призначенні пенсії зазначено тільки про неможливість зарахування до страхового стажу період роботи з 19.03.1990 по 01.12.1992 року, а не зараховують і періоди з 19.03.1990 по 01.12.1992 роки та з 01.12.1992 по 16.08.1994 роки, яких достатньо для призначення пенсії. Зауважив, що за попереднім розрахунком, сума понесених судових витрат становить 5840 грн. 80 коп., складається із суми сплаченого судового збору за подання цієї позовної заяви - 840 грн. 80 коп. та 5000,00 грн. за надання правової допомоги, що підтверджується чеком про сплату судового збору та рахунком і Актами про надання правової допомоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
15.02.2021 року та 22.02.2021 року від позивача на адресу суду надійшли додаткові докази у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27.02.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо призначення йому пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 06.03.2020 року № 2353/03.05-17 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача, що на день звернення із заявою у нього відсутнє право на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У листі зазначено, що неможливо зарахувати до страхового стажу період роботи з 19.03.1990 року по 01.12.1992 року, у зв`язку з тим, що при звільненні відсутній підпис посадової особи. Також відповідач зазначив, що при прийому документів позивачу було повідомлено про періоди роботи, які неможливо зарахувати до загального стажу. Враховуючи зазначене, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області визначило загальний стаж страхового стажу позивача 23 роки 11 місяців 20 днів, що недостатньо для призначення пенсії.
Окрім того, як зазначив позивач у позовній заяві та підтвердив відповідач у відзиві, до страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи позивача з 20.04.1987 року по 30.09.1987 року у колгоспі КСП «Україна» Царичанського району, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю та з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року в малому підприємстві «Днепр і К», оскільки печатка при звільненні не читається.
Вважаючи протиправним рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, щодо відмови у зарахуванні до загального стажу при обчислені пенсії за віком, періодів роботи: з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік - в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області, з 19.03.1990 по 01.12.1992 роки - в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського, з 01.12.1992 по 16.08.1994 роки - в малому підприємстві «Днепр и К°», а також з відмовою у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен громадянин України має право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Абзацом першим ч. 1 ст. 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого ч. 2 ст. 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 4 ст. 24 Закону України № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Згідно з ч.1 ст.26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
З вищевикладеного випливає, що особа, яка у період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року досягла віку 60 років та мала страховий стаж не менше 27 років, має право на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Частиною 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
У відповідності до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондують зі ст.62 Закону України № 1788-ХІІ, пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до абз.1 п.1 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п.3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Щодо періоду роботи позивача з 20.04.1987 року по 30.09.1987 року в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області, судом встановлено наступне.
У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 містяться записи №10-11 про те, що у період з 20.04.1987 року по 30.09.1987 року ОСОБА_1 працював у колгоспі «Україна» Царичанського району будівельником.
Жодних зауважень до відповідних записів у трудовій книжці позивача відповідачем не зазначено, як і не визначено у листі від 06.03.2020 року підстав для неврахування цього періоду роботи до страхового стажу позивача.
У відзиві відповідач зазначив, що наведений стаж не було враховано до страхового стажу позивача з огляду на приписи частини 2 статті 56 Закону № 1788-ХІІ.
Відповідно до ч.2 статті 56 Закону України № 1788-ХІІ при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
З вищенаведеної норми випливає, що розрахунок трудового стажу залежно встановленого мінімуму трудової участі у господарстві (відпрацьованих людино-годин) поширюється лише на членів колгоспу.
Тоді як, згідно із записами в трудовій книжці позивача у період з 20.04.1987 по 30.09.1987 року він працював будівельником в колгоспі «Україна» Царичанського району згідно трудового договору, відмітка про членство позивача в колгоспі відсутня. Членство ОСОБА_1 в колгоспі у період з 20.04.1987 по 30.09.1987 року також не підтверджено жодними іншими документами.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, для отримання документів на підтвердження стажу роботи в колгоспі «Україна» Царичанського району, який відповідачем не враховано, позивач звертався до комунальної установи «Царичанський районний трудовий архів» Царичанської районної ради, та отримав наступні документи, копії яких містяться в матеріалах справи:
- лист комунальної установи «Царичанський районний трудовий архів» Царичанської районної ради від 02.03.2020 року № 330, в якому значиться, що в архівних документах з кадрових питань (особового складу од.зб.873) колгоспу «Україна» Царичанського району за 1987 рік з квітня по жовтень місяць значиться « ОСОБА_1 », але відомості про кількість відпрацьованих людино-днів відсутні;
- архівну довідку від 24.03.2020 року № 417 про розмір заробітної плати, видану комунальною установою «Царичанський районний трудовий архів» Царичанської районної ради, з якої вбачається, що у період з квітня по вересень 1987 року позивач отримував заробітну плату.
Отже, враховуючи те, що позивач не був членом колгоспу (членство не підтверджено записами у трудовій книжці чи архівними документами), а працював у колгоспі на підставі трудового договору, враховуючи наявність належним чином оформлених записів у трудовій книжці позивача про наведений період роботи у колгоспі «Україна» Царичанського району, суд погоджується з доводами позивача про те, що в страховий стаж позивача повинен бути зарахований за весь період роботи в колгоспі без врахування встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі.
Таким чином, доводи відповідача про те, що відсутні підстави для зарахування періоду роботи позивача з 20.04.1987 року по 30.09.1987 року є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, а рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу при обчислені пенсії за віком періоду роботи з 20.04.1987 року по 30.09.1987 року в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області є протиправним.
Щодо періодів роботи позивача з 19.03.1990 року по 01.12.1992 року в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського та з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року в малому підприємстві «Днепр и К°», судом встановлено наступне.
У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 містяться записи №16-17 про те, що у період з 19.03.1990 року по 01.12.1992 року ОСОБА_1 працював у Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського водієм вантажного автомобіля.
Також у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 містяться записи №18-19 про те, що у період з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року ОСОБА_1 працював у в малому підприємстві «Днепр и К°» комерційним директором.
У листі від 06.03.2020 року № 2353/03.05-17 відповідач зазначив, що неможливо зарахувати до страхового стажу період роботи позивача з 19.03.1990 по 01.12.1992 роки у зв`язку з тим, що при звільненні відсутній підпис посадової особи.
В свою чергу, жодних зауважень до записів №18-19 у трудовій книжці позивача у листі від 06.03.2020 року не зазначено, також у листі не визначеному чому період роботи позивача з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року не враховано до страхового стажу позивача.
З позовної заяви та відзиву на позов вбачається, що підставою для відмови в зарахуванні періоду роботи позивача з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року стало те, що печатка на записі про звільнення не читається.
Як встановлено судом, запис про звільнення позивача 01.12.1992 року з Кооперативу побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського дійсно не завірено підписом посадової особи, а відтиск печатки малого підприємства «Днепр и К°» на записі від 16.08.1994 року про звільнення позивача з цього підприємства не читається.
Проте, на думку суду, ті обставини, що запис про звільнення позивача не завірено підписом посадової особи, а також те, що відтиск печатки підприємства на записі про звільнення позивача не читається, не роблять відомості про роботу позивача неправдивими.
Як вбачається з матеріалів справи, для отримання інформації щодо підтвердження стажу роботи в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського, представником позивача, було направлено адвокатські запити до Архівного управління Кам`янської міської ради та до ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат». На момент розгляду справи отримано лист від 18.12.2020 року за № 01-16/464 з Архівного управління КМР, в якому повідомлено, що надати архівні довідки про підтвердження наявного трудового стажу позивача у Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського немає можливості, оскільки документи даного підприємства на довгострокове зберігання до архівного управління не надходили.
Відповідь від ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на момент розгляду справи не надходила.
Окрім того, підтвердити стаж роботи позивача в малому підприємстві «Днепр и К°», шляхом надання уточнюючої довідки за правилами, передбаченими Порядком № 637 позивач не має можливості, що підтверджено наявними в матеріалах справи документами.
За інформацією відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців Кам`янської міської ради (лист від 29.05.2020 року№10-Г), відповідно до архівних відомостей відділу - юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче торговельно-комерційне підприємство «ДНІПРО І К» було зареєстровано 23.04.1993 року виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради (Розпорядження № 286 р.), шляхом його перетворення з Малого підприємства «ДНІПРО І К» (зареєстрованого 04.09.1992 року Розпорядженням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів №341-Р). Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче торговельно-комерційне підприємство «ДНІПРО І К» припинило свою діяльність з затвердження ліквідаційного балансу і ліквідацією юридичної особи відповідно до Ухвали Господарського суду дніпропетровської області справа №Б15/88/03 від 14.06.2004 року.
За інформацією Архівного управління Кам`янської міської ради (лист від 07.02.2020 №Г-166/03-09) архівні довідки про підтвердження наявного трудового стажу та заробітну плату за період роботи в МП «ДНЕПР и К» немає можливості, так як документи на довгострокове зберігання до архівного управління не надходили.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно з п.2.4. Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
При цьому, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Отже, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудових книжок на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Окрім того, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Також, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 року по справі № 687/975/17 зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З огляду на встановлені у справі обставини суд прийшов до висновку, що записи у трудовій книжці позивача щодо спірних періодів його роботи з 19.03.1990 року по 01.12.1992 року та з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року є належним і допустимим доказом підтвердження його трудового стажу в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського та малому підприємстві «Днепр и К°», а виявлені відповідачем недоліки, не можуть бути підставою для обмеження позивача у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно з частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
З вищевикладених норм випливає, що відповідач, у разі незгоди з відомостями зазначеними в документах позивача, має право на реалізацію повноважень наданих йому частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV, а саме: вимагати відповідні документи від підприємства, перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню тощо, проте таким правом суб`єкт владних повноважень не скористався.
За наведених обставин суд вважає необґрунтованими та безпідставними доводи ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про неможливість зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоди його роботи з 19.03.1990 року по 01.12.1992 року в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського та з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року в малому підприємстві «Днепр и К°».
На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку, що рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу при обчислені пенсії за віком періоду роботи з 19.03.1990 року по 01.12.1992 року в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського та з 01.12.1992 року по 16.08.1994 року в малому підприємстві «Днепр и К°» є протиправним, а наведений період необхідно зарахувати до страхового стажу позивача.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Ґайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи те, що позивач на момент звернення із заявою про призначення пенсії досяг віку 60 років та з урахуванням періоду його роботи з 20.04.1987 року по 30.09.1987 року, з 19.03.1990 року по 01.12.1992 роки, з 01.12.1992 по 16.08.1994 роки, мав достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (27 років), з метою повного та всебічного захисту порушених прав позивача, виникає необхідність зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу періоди роботи: з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік - в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області, з 19.03.1990 по 01.12.1992 року - в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського, з 01.12.1992 по 16.08.1994 - в малому підприємстві «Днепр и К°», призначити та виплатити позивачу пенсію за віком починаючи з дати звернення із заявою про призначення пенсії - 27 лютого 2020 року.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень дії якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності таких дій.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Що стосується витрат позивача на правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару у цій справі та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 року у справі № 813/4989/17, від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, до позовної заяви надано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги №97/20 від 17.08.2020 року, копію ордера на надання правничої допомоги, копію акту приймання-передачі наданої правової допомоги №1 від 18.12.2020 року, детальний розрахунку розміру фактичної суми понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, копію квитанції про сплату за надання правової допомоги від 17.08.2020 року.
Відповідно до п.1.1 договору про надання правової допомоги №97/20 від 17.08.2020 року адвокат приймає на себе зобов`язання здійснювати захист, представництво та надання правової допомоги клієнту з вирішення питання щодо призначення та виплати пенсії за віком.
Згідно квитанції про сплату за надання правової допомоги від 17.08.2020 року та акту приймання-передачі наданої правової допомоги №1 від 18.12.2020 року позивачем було сплачено гонорар в розмірі 5000 грн.
Як визначено у акті приймання-передачі наданої правової допомоги гонорар було сплачено за надання юридичної консультації, правового аналізу документів та складання адвокатських запитів та позовної заяви «про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії».
Відповідно до детального розрахунку розміру фактичної суми понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на правову допомогу, згідно з Договором №97/20 від 17.08.2020 року складаються з: правової консультації - 800 грн., складання позовної заяви - 3000 грн., складання адвокатських запитів - 1200 грн., загальну сума - 5000 грн.
Суд вважає, що наданими позивачем документами підтверджено понесення ним витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн.
Доводи відповідача про те, що відсутність детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт ставить під сумнів обґрунтованість розміру витрат та їх пропорційність до предмета спору, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки до суду надано детальний розрахунок розміру фактичної суми понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в якому зазначено усі складові, з яких складаються витрати позивача для вирішення питання щодо призначення йому пенсії. Наданий до суду розрахунок є належним доказом понесених позивачем витрат та не викликає сумніві в обґрунтованості розміру витрат та їх пропорційності до предмета спору.
При цьому, в силу приписів ч.7 ст.134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач не заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а вважає, що такі витрати взагалі не підлягають відшкодуванню позивачу. Проте, у відзиві на позовну заяву містяться лише міркування відповідача щодо сумнівів у обґрунтованості розміру витрат та їх пропорційність до предмета спору, які не доведені жодними належними та допустимими доказами.
За наведених обставин, суд вважає, що надані позивачем документи в повному обсязі доводять факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в даній адміністративній справі, витрати на правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим понесені позивачем судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправними рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу при обчислені пенсії за віком, періодів роботи:
- з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік - в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області;
- з 19.03.1990 по 01.12.1992 роки - в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського;
- з 01.12.1992 по 16.08.1994 роки - в малому підприємстві «Днепр и К°».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:
- зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до загального стажу періоди роботи:
- з 20.04.1987 по 30.09.1987 рік - в колгоспі «Україна» Царичанського району Дніпропетровської області;
- з 19.03.1990 по 01.12.1992 року - в Кооперативі побутового обслуговування населення «Меркурій» при ДМК ім. Дзержинського;
- з 01.12.1992 по 16.08.1994 - в малому підприємстві «Днепр и К°»;
- призначити та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), пенсію за віком починаючи з 27 лютого 2020 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 24.02.2021 р.

Суддя О.М. Неклеса