Справа № 160/16516/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якій просить:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком та зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком з 06 грудня 2019 року ОСОБА_1 із зарахуванням до страхового стажу період роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що листом ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 26.12.2019 року № 1020/03.25-17 за результатами розгляду заяви про призначення пенсії за віком, поданої 06 грудня 2019 року, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», йому було відмовлено у призначені пенсії за віком у зв`язку з не зарахуванням періоду роботи з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року в виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна», оскільки відсутній запис про період роботи у трудовій книжці, а перевірені документи не містять точну інформацію про період роботи та не являються підставою для зарахування стажу роботи; не зарахуванням періоду роботи з 28.08.1992 року по 15.10.1999 року в виробничій багатопрофільній фірмі «Ерідан», оскільки в трудовій книжці в даті звільнення є виправлення та відсутній КЗоТ, що суперечить вимогам п.2.26 Інструкції № 58 від 29.07.1993 року «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Проте, звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком для підтвердження трудового стажу разом з трудовою книжкою позивач надавав довідку виробничого кооперативу по товарам та послугам «Фортуна» № 53 від 25.08.1992 року, у якій вказано період роботи, а саме: з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року. Здійснюючи перевірку вказаної довідки відповідачем були досліджені документи, які містять відомості про роботу позивача на посаді комерційного директора Кооперативу «Фортуна» і період його роботи, що в сукупності з наданою позивачем довідкою підтверджує період роботи позивача на зазначеній посаді. Окрім того, позивач наголошував на тому, що оскільки записи до трудової книжки вносяться виключно власником або уповноваженим ним органом, наявність неправильно занесених записів до трудової, не може ставитись в провину власнику трудової книжки. При цьому, Інструкція № 58 не передбачає наслідків для особи щодо якої вона складена, пов`язаних з порушенням порядку ведення трудової книжки. Зауважив, що розглянувши заяву про призначення пенсії відповідач не потребував від позивача додаткових документів на підтвердження трудового стажу, які були у нього в наявності. Отже, маючи правові передумови для призначення йому пенсії за віком на підставі записів у трудовій книжці та додаткових документів, відповідач незаконно відмовив зарахувати до стажу періоди його роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
04.02.2021 року на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позов та просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач отримав лист відмову в призначенні пенсії в грудні 2019 року і строк звернення до адміністративного суду пропущено. Окрім того, до загального трудового стажу позивача не зараховані наступні періоди робота: з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року в виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна», оскільки відсутній запис про період роботи у трудовій книжці, а перевірені документи не містять точну інформацію про період роботи та не являються підставою для зарахування стажу роботи; з 28.08.1992 року по 15.10.1999 року в виробничій багатопрофільній фірмі «Ерідан», оскільки в трудовій книжці в даті звільнення є виправлення та відсутній КЗоТ, що суперечить вимогам п.2.26 Інструкції № 58 від 29.07.1993 року «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Отже, за наданими позивачем документами для розрахунку пенсії можливо зарахувати страховий стаж, який складає 18 роки 3 місяця 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії, враховуючи зазначене у призначенні пенсії відмовлено.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06.12.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо призначення йому пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 26.12.2019 року № 1020/03.25-17, який позивач отримав 16.07.2020 року, відповідач повідомив, що немає можливості призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, так як у нього відсутній необхідний стаж роботи. У листі повідомлено, що згідно наданих позивачем документів, його загальний стаж роботи становить 18 років 03 місяці 13 днів. До загального трудового стажу ОСОБА_1 не зараховано наступні періоди його роботи: з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року у Виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна» - оскільки відсутній запис про період роботи у трудовій книжці, провести перевірку довідки №53 від 25.08.1992 року неможливо, так як за вказаною адресою (у довідці) дане підприємство не знаходиться, а перевірені архівні документи не надають точну інформацію про період роботи та не являються підставою для зарахування стажу роботи на Виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна»; з 28.08.1992 року по 15.10.1999 року у Виробничій багатопрофільній фірмі «Ерідан» - оскільки в трудовій книжці в даті звільнення є виправлення та відсутній КЗоТ, що суперечить вимогам п.2.26 Інструкції № 58 від 29.07.1993 року «Про порядок ведення трудових книжок працівників», Державний реєстр звітності не є підставою для зарахування періоду роботи, а копії наказів №1 від 28.08.1992 року та №47 від 15.10.1999 року не містять відомості про період роботи та не надають повну інформацію з якого періоду (числа) позивача було прийнято та звільнено з місця роботи.
Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком та зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен громадянин України має право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Абзацом першим ч. 1 ст. 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого ч. 2 ст. 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 4 ст. 24 Закону України № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Згідно з ч.1 ст.26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
З вищевикладеного випливає, що особа, яка у період з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року досягла віку 60 років та мала страховий стаж не менше 26 років, має право на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Частиною 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується-робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
У відповідності до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондують зі ст. 62 Закону України № 1788-ХІІ, пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до абз.1 п.1 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п.3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Щодо періоду роботи позивача з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року у Виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна», судом встановлено наступне.
У трудовій книжці позивача НОМЕР_2 відсутній запис про період його роботи з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року у Виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна».
Звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком для підтвердження трудового стажу позивач разом з трудовою книжкою надав довідку Виробничого кооперативу по товарам та послугам «Фортуна» № 53 від 25.08.1992 року за підписами голови кооперативу та головного бухгалтера, яка завірена печаткою кооперативу, у якій вказано, що ОСОБА_1 , 1959 року народження, працював у Виробничому кооперативі «Фортуна» м.Новомосковськ з 02 березня 1991 року (розпорядження №2 від 02.03.1991 року) по 25 серпня 1992 року (розпорядження №28 від 25.08.1992 року) на посаді комерційного директора. Довідка видана на підставі книги розпоряджень виробничого кооперативу «Фортуна» за 1991-1992 роки.
Як вбачається з листа відповідача від 26.12.2019 року № 1020/03.25-17, здійснюючи перевірку вказаної довідки архівним відділом Новомосковської районної державної адміністрації пенсійному фонду було досліджено, мовою оригіналу: «книга «протоколов 3 заседания, решения исполкома районного Совета народных депутатов (с№62 по №79) и документы к нему» 27.02.1991 года; «устав производственного кооператива»; «протокол №1 общего учредительного собрания кооператива «Фортуна» от 18.02.1991»; «список членов кооператива «Фортуна»; «решение Исполнительного комитета Новомосковского районного производственного кооператива по товарам и услугам «Фортуна».
У свою чергу з архівного відділу позивачем на підтвердження трудового стажу були отримані документи (додатки до листа архівного відділу від 21.08.2019 року № 08- 03/200/19) аналогічні тим, які перевірялись відповідачем. Отримані позивачем документи були надані до суду, а саме: рішення № 70 від 27 лютого 1991 року виконавчого комітету Новомосковської районної ради народних депутатів «Про реєстрацію уставу виробничого кооперативу з товарі та послуг «Фортуна»; архівний витяг зі списку членів кооперативу «Фортуна» від 21.08.2019 року № К-106, протокол № 1 від 18.02.1991 року загальних зборів кооперативу «Фортуна».
Зазначені документи та довідка № 53 від 25.08.1992 року містять відомості про роботу позивача на посаді комерційного директора Виробничого кооперативу «Фортуна», а також інформацію про період цієї роботи.
Таким чином, доводи відповідача про те, що перевірені документи не містять інформацію про період роботи позивача з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року у Виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна» є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що спірний трудовий стаж з 02.03.1991 року по 25.08.1992 року у Виробничому кооперативі по товарам та послугам «Фортуна» було підтверджено у відповідності до Порядку № 637.
Щодо періоду роботи позивача з 28.08.1992 року по 15.10.1999 року у Виробничій багатопрофільній фірмі «Ерідан», судом встановлено наступне.
У трудовій книжці позивача НОМЕР_2 міститься запис від 28.08.1992 року про призначення його на посаду директора фірми «Ерідан», який було внесено на підставі наказу №1 від 28.08.1992 року та запис від 15.10.1999 року про звільнення його з посади директора фірми «Ерідан» у зв`язку із закриттям фірми, який було внесено на підставі наказу №47 від 15.10.1999 року.
Відповідно до п.2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за № 58 (далі- Інструкція № 58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно з п.2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.
Як встановлено судом, у записі про дату звільнення позивача (15.10.1999 року) дійсно міститься виправлення, проте воно засвідчено підписом уповноваженої особи та печаткою фірми, що не викликає сумнівів у дійсності та належності відповідного запису.
Як вірно зазначено відповідачем, у записі про звільнення позивача також відсутнє посилання на норму Кодексу законів про працю України, на підставі якої позивача було звільнено.
Проте, на думку суду, та обставина, що в записі про звільнення позивача відсутнє посилання на статтю Кодексу законів про працю, не робить відомості про роботу, неправдивими.
Більш того, відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Окрім того, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Також, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 року по справі № 687/975/17 зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З огляду на встановлені у справі обставини суд прийшов до висновку, що записи у трудовій книжці позивача щодо спірного періоду його роботи з 28.08.1992 року по 15.10.1999 року є належним і допустимим доказом підтвердження його трудового стажу у Виробничій багатопрофільній фірмі «Ерідан», а виявлені відповідачем недоліки, які містяться у записі про звільнення позивача, не можуть бути підставою для обмеження позивача у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно з частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
З вищевикладених норм випливає, що відповідач, у разі незгоди з відомостями зазначеними в документах позивача, має право на реалізацію повноважень наданих йому частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV, а саме: вимагати відповідні документи від підприємства, перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню тощо, проте таким правом суб`єкт владних повноважень не скористався.
Розглянувши заяву про призначення пенсії відповідач не витребував від позивача додаткових документів на підтвердження трудового стажу. В свою сергу позивач надав до суду копії документів, які належним чином та в повному обсязі підтверджують період його роботи з 28.08.1992 року по 15.10.1999 року у Виробничій багатопрофільній фірмі «Ерідан», а саме: договір засновників виробничої багатопрофільної фірми «Ерідан» від 09 квітня 1992 року; рішення № 191/2 від 10 квітня 1992 року про реєстрацію підприємства «Ерідан»; реєстраційна картка про державну реєстрацію фірми «Ерідан» від 10 квітня 1992 року; протокол зборів ради засновників виробничої багатопрофільної фірми «Ерідан» № 2 від 28 серпня 1992 року де вирішувалось питання призначення ОСОБА_1 на посаду директора; наказ № 1 від 28 серпня 1992 року про призначення ОСОБА_1 на посаду директора виробничої багатопрофільної фірми «Ерідан»; протокол зборів ради засновників виробничої багатопрофільної фірми «Ерідан» № 31 від 15 жовтня 1999 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора; наказ № 47 від 15 жовтня 1999 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора виробничої багатопрофільної фірми «Ерідан» у зв`язку із закриттям підприємства.
За наведених обставин суд вважає необґрунтованими та безпідставними доводи ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про неможливість зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоди його роботи з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року.
На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку, що дії ГУ ПФУ в Дніпропетровської щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоди його роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року є протиправними, а наведені періоди необхідно зарахувати до страхового стажу позивача.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Ґайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи те, що позивач на момент звернення із заявою про призначення пенсії досяг віку 60 років та з урахуванням періодів його роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року мав достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (26 років), з метою повного та всебічного захисту порушених прав позивача, виникає необхідність зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 06 грудня 2019 року із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року.
Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду з позовною заявою, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а, визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав. У спорах, що виникають з органами ПФУ, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу ПФУ відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Отже, в цьому випадку початок перебігу строку звернення до адміністративного суду слід пов`язувати з датою отримання листа-відповіді, листа-роз`яснення від органу ПФУ на заяву особи про призначення пенсії, правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 дізнався про відмову у призначенні йому пенсії 16.07.2020 року, отримавши лист Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2019 року № 1020/03.25-17, про що свідчить відповідний запис уповноваженої особи відповідача завірений печаткою, у самому листі, копія якого міститься в матеріалах справи.

Доводи відповідача про отримання позивачем листа від 26.12.2019 року №1020/03.25-17 ще у грудні 2019 року не підтверджені жодними доказами, а тому не приймаються судом до уваги.

Позовна заява ОСОБА_1 була направлена на адресу суду засобами поштового зв`язку 08.12.2020 року та прийнята судом 10.12.2020 року, отже позивач звернувся до суду із цією позовною заявою із дотриманням встановленого статтею 122 КАС шестимісячного строку, з моменту коли він дізнався, що його права порушені (16.07.2020 року), що спростовує в повному обсязі доводи відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень дії якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності таких дій.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.26, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком та зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком з 06 грудня 2019 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) із зарахуванням до страхового стажу період роботи з 02 березня 1991 року по 25 серпня 1992 року та з 28 серпня 1992 року по 15 жовтня 1999 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.02.2021 р.

Суддя О.М. Неклеса