Справа № 200/8659/20-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року справа №200/8659/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 200/8659/20-а (головуючий І інстанції Галатіна О.О., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (далі УПСЗН, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати допомоги при народженні дитини, зобов`язання поновити виплату допомоги при народженні дитини з 25.04.2014 року та виплатити заборгованість.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16.10.2020 року позов задоволений :

- визнано протиправною відмову УПСЗН Бахмутської міської ради у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 ;

- скасовано повідомлення УПСЗН Бахмутської міської ради про відмову в наданні допомоги ОСОБА_3 при народженні дитини від 11 квітня 2016 року;

- зобов`язано УПСЗН Бахмутської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , за зверненням до праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 4 квітня 2016 року (а.с. 44-46).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернулась за поновленням виплати допомоги при народженні дитини через 12 місяців після народження дитини (а.с. 53-56).

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, та залишити без змін рішення суду (а.с. 73-79).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України апеляційний розгляд справи здійснений в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області 7 травня 2014 року, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до довідки від 27 серпня 2020 року № 1419- зареєстрована як внутрішньо переміщена особа (а.с. 10, 12).

25 березня 2016 року позивач звернулась до урядової гарячої лінії з питання отримання допомоги при народженні дитини.

Листом від 8 квітня 2016 року виконкомом Артемівської міської ради повідомив про відмову у продовженні виплати допомоги при народженні дитини на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, у зв`язку з тим, що особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, не зверталась протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги за поновленням (а.с. 16).

Аналогічні підстави відмови у поновленні допомоги викладенні в повідомленні від 11 квітня 2016 року про відмову в наданні допомоги при народженні дитини (а.с. 15).

В подальшому позивач зверталась на урядову гарячу лінію щодо отримання допомоги при народженні дитини.

З листа Бахмутської міської ради № Б-569 від 9 липня 2020 року вбачається. що за призначенням допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач зверталася з письмовою заявою 04.04.2016 року (а.с. 14).

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відповідно до ч. 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі Закон № 2811) громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особи, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, мають право на державну допомогу нарівні з громадянами України на умовах, передбачених цим Законом, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 1 Закону № 2811).

Відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми: допомога при народженні дитини (п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2811).

Допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини (ст. 10 Закону № 2811).

Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини (ч. 7 ст. 11 Закону № 2811).

Аналогічні положення викладені п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі Порядок № 1751), відповідно до яких допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Згідно з п. 13 Порядку №1751 виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абз. двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Відмовляючи в призначенні допомоги при народженні дитини відповідач виходив з того, що звернення за її поновленням після припинення виплати надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. І даний адміністративний позов фактично заявлений в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а.

При цьому, передбачене ч.7 ст.11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та п.12 Порядку №1751, положення, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини, не дає підстав стверджувати, що даний термін є присічним та не може бути поновленим при наявності поважних причин.

Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу та не перебування за місцем фактичного проживання, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Згідно ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

В цій справі сам факт існування у позивача права на отримання соціальної допомоги при народженні дитини не оспорюється сторонами та передбачено діючим законодавством.

Відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів для непризначення соціальної допомоги позивачу, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що таке втручання є невиправданим з урахуванням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права своєї дитини.

Згідно абзацу 1 частини 4 названої статті Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, пункт 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною відмову УПСЗН Бахмутської міської ради у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 ; скасування повідомлення УПСЗН Бахмутської міської ради про відмову в наданні допомоги ОСОБА_3 при народженні дитини від 11 квітня 2016 року; зобов`язання УПСЗН Бахмутської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , за зверненням до праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 4 квітня 2016 року.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 200/8659/20-а за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Е.Г. Казначеєв

Г.М. Міронова