Справа № 420/5505/20
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5505/20
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 (надалі-позивач) звернувся з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (надалі-відповідач, Департамент), в якому з урахуванням уточнень заявив наступні вимоги:

- визнати протиправними та скасувати відмови відповідача від 08.08.2019р. та від 14.04.2020 року у знятті з реєстрації його ( ОСОБА_1 ) та його сина - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та відмови від 14.04.2020 року про реєстрацію його та його сина за адресою: АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати відповідача зняти з реєстрації його ( ОСОБА_1 ) та його сина ОСОБА_2 з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , та зареєструвати за адресою: АДРЕСА_2 , за документами, які було подано 14.04.2020 року;

- зобов`язати відповідача відшкодувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 9962,91 грн.;

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 118144,95 грн..

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач неправомірно відмовляв позивачу та його сину у перереєстрації місця проживання за вказаними адресами, оскільки для вчинення такої перереєстрації позивачем були надані всі необхідні для цього документи, в тому числі і висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього сина. Однак працівники відповідача не визнали надані позивачем документи, як належні для здійснення перереєстрації, і неправомірно відмовили позивачу та його сину в проведенні такої перереєстрації, чим завдали матеріальної та моральної шкоди позивачам.

Ухвалою суду першої інстанції від 17 вересня 2020 року позов в частині визнання протиправними та скасування відмов Департаменту від 08.08.2019 року у знятті з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та у реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , залишено без розгляду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року в задоволенні позовних вимоги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як слідує з матеріалів справи, позивач є батьком ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу позивача з ОСОБА_3 , шлюб з якою було розірвано рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29.10.2019р..

Даним рішення суду місце проживання дитини з одним з батьків не визначалось.

За матеріалами справи позивач проходить військову службу на посаді викладача кафедри РАЛ. Факультету ПС РАО у Військовій академії (м.Одеса) за адресою: м.Одеса, вул..Фонтанська дорога,10 і постійно проживає разом зі своїм сином - ОСОБА_4 , а мати якого проживає окремо.

Позивач разом з сином зареєстровані за місцем проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

В січні 2019 року позивачу за місцем проходження служби з метою поліпшення житлових умов було виділено житло в гуртожитку квартирного типу за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вони постійно проживають з березня 2019 року і по даний час.

Вперше позивач звернувся до відповідача із заявою про перереєстрацію його та його сина за новим місцем постійного проживання в квітні 2019 року, але отримав від відповідача відмову з підстав ненадання необхідних документів.

Вдруге позивач звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання його за адресою: АДРЕСА_3 будівля 67 кімната 10 14 квітня 2020 року, до якої додано копію паспорта громадянина України та довідку про проходження служби у військовій частині (а.с. 100-103 т. 1).

Рішенням відповідача від 14 квітня 2020 року, викладеному у заяві позивача від 14.04.2020 року в реєстрації місця проживання відмовлено з підстав ненадання позивачем необхідних документів або інформації (а.с. 101 з.б. т. 1).

14 квітня 2020 року позивач також звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , до якої додано копію свідоцтва про народження, копію паспорта громадянина України, копію довідки про реєстрацію місця проживання, копію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.10.2019 року по справі № 521/16883/18, висновок органу опіки та піклування (а.с. 104-112 т. 1).

Рішенням Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14 квітня 2020 року, викладеному у заяві позивача від 14.04.2020 року в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 відмовлено. У рішенні зазначено, що особа не подала необхідних документів або інформації (а.с. 105 з.б. т. 1).

Як слідує з матеріалів справи, та підтверджено сторонами в заявах по суті справи, причинами для відмови у реєстрації місця проживання позивача та його сина стало не подання позивачем до своїх заяв квитанції про сплату адміністративного збору та письмової згоди другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Позивач не погоджується з такими причинами для відмови, посилаючись на те, що, по-перше, адміністративний збір сплачується на момент оформлення заяви після отримання згоди на реєстрацію, а по-друге ним для реєстрації було надано копію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.10.2019 року по справі № 521/16883/18 та висновок органу опіки та піклування від 28.12.2019 року № 3503/01-20 (а.с. 104-112 т. 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погодився з правомірністю відмов відповідача у проведенні реєстрації місця проживання позивача та його сина внаслідок неподання позивачем до своїх заяв від 14.04.2020р. всіх документів, та відхилив доводи позивача, зазначивши, що приписами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 чітко визначено, що для реєстрації особа подає органу реєстрації квитанцію про сплату адміністративного збору.

Також суд першої інстанції зазначив, що в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 29.10.2019 року по справі № 521/16883/18 не вирішувалось питання про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , а лише розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 , а висновок органу опіки та піклування від 28.12.2019 року № 3503/01-20 не може вважатися рішенням про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки він складений відповідно до приписів п.5 ст.19 Сімейного кодексу України для надання до суду стосовно розв`язання спору щодо визначення місця проживання дитини, що підтверджується листом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.08.2020 року № 2128/01-20 (а.с. 186 т. 1).

При вирішенні даного спору, колегія суддів виходить з положень наступних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 6 Закону №1382 передбачено, що у разі, якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Згідно з ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, затверджено Правила реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, які визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Пункт 18 Правил реєстрації місця проживання також містить положення щодо обов`язковості реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника за згодою інших законних представників.

Зокрема, пункт 18 Правил передбачає наступне:

«У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування)».

Слід зазначити, що предметом дослідження судом у даній справі є виключно правомірність прийнятих Департаментом спірних рішень, а спірні правовідносини не містять ознак спору про право цивільне.

Даний спір не є спором щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який за своєю правовою суттю є спором цивільним і згідно ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України може бути вирішений органом опіки та піклування або судом в порядку цивільного судочинства.

Крім того, на даний час спір щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 перебуває на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси в рамках справи №521/17417/19 (а.с.187 т. 1).

Слід зазначити, що порядок вирішення такого спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008 року, та передбачає подання відповідної заяви службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, до якої слід долучити копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб та докази розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання. Крім цього, представники служби у справах дітей повинні звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Колегія суддів зазначає, що закріплений у п.18 Правил №207 порядок реєстрації місця проживання дитини у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами направлений на забезпечення інтересів дитини та дотримання положень ст.29 ЦК України, ст.160-161 Сімейного кодексу України, оскільки вимагає підтвердження письмової згоди на реєстрацію дитини від двох батьків, а у випадку відсутності підтвердження згоди одного з батьків (незалежно від причин такої відсутності), вимагає підтвердження дотримання інтересів дитини відповідним рішенням органу опіки та піклування або суду.

Предметом розгляду у даній справі є рішення відповідача про відмову позивачу та його сину в перереєстрації місця проживання з одного гуртожитку по АДРЕСА_1 , до іншого по АДРЕСА_3 .

При цьому, підстави для відмови в такій перереєстрації для позивача та його сина є різними.

Так, підставою для відмови позивачу відповідач визначив ненадання квитанції про сплату адміністративного збору, а підставою для відмови сину позивача відповідач визначив відсутність письмової згоди другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що оскільки малолітня дитина не може залишатися зареєстрованою за місцем проживання одна без батьків, тому у випадку перереєстрації позивача за новим місцем проживання Департамент був би вимушений одночасно прийняти рішення про скасування такої перереєстрації позивача, як такої, що проведена неправомірно, але така обставини не передбачена в якості підстави для відмови у перереєстрації.

Як пояснив позивач, під час звернення до Департаменту спочатку він отримував усну відмову у проведенні перереєстрації від працівника Департаменту, а тому у сплаті вказаного адміністративного збору сенсу не було. Якщо б працівник Департаменту погодився з можливістю проведення такої перереєстрації, то він би долучив до пакету своїх документів квитанцію про сплату такого адміністративного збору, як відбувається зазвичай, коли звернення громадян про проведення реєстрації, або зняття з реєстрації за місцем проживання розглядаються Департаментом позитивно.

Враховуючи з`ясовані обставини, колегія суддів вважає, що зазначення відповідачем в якості підстави для відмови позивачу у перереєстрації його місця проживання ненадання квитанції про сплату адміністративного збору є суто формальною підставою з метою унеможливлення перереєстрації позивача без перереєстрації його сина.

Більш того, відсутні докази того, що позивач відмовлявся від сплати такого збору при наявності згоди працівника Департаменту провести вищевказану перереєстрацію.

Що стосуються підстав для відмови у перереєстрації сина позивача, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем до заяви про реєстрацію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.10.2019 року по справі № 521/16883/18 та висновок органу опіки та піклування від 28.12.2019 року № 3503/01-20 не є тими документами, про які йдеться в п.18 Правил №207, оскільки в цьому судовому рішенні не вирішувалось питання про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , а лише розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 , а висновок органу опіки та піклування від 28.12.2019 року № 3503/01-20 не може вважатися рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки цей висновок складений відповідно до приписів п.5 ст. 19 Сімейного кодексу України для надання до суду стосовно розв`язання спору щодо визначення місця проживання дитини, що підтверджується листом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.08.2020 року № 2128/01-20 (а.с. 186 т. 1).

При цьому, як вже зазначено вище, сам спір щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 на даний час перебуває на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси в рамках справи №521/17417/19.

Тобто, формально відповідач правомірно не визнав надані позивачем документи, в якості підстави для зміни місця реєстрації сина позивача.

Однак з урахування фактичних обставин щодо місця постійного проживання позивача та його сина, які вже склались і існують з березня 2019 року, колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю відмови Департаменту у проведенні вищевказаної перереєстрації.

Згідно ч.2 ст.2 Закону №1382 реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Стаття 6 цього закону покладає на громадян України обов`язок зареєструватися за новим місцем проживання протягом тридцяти календарних днів, а Кодексом про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність за невиконання такого обов`язку.

Отже, суть передбаченої Закону №1382 реєстрації зводиться до того, що громадяни України повинні повідомляти відповідні державні органи про місце (адресу) в якому планується проживати більше шести місяців на рік.

А оскільки відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, то вимоги Закону №1382 стосуються і повідомлення про місце постійного проживання дітей, а виконання таких вимог покладається на батьків.

Як вже зазначено вище, позивач разом зі свої сином в березні 2019 переїхав до іншого, більш кращого житла, в межах однієї АДРЕСА_3 , не змінюючи адміністративно-територіальної одиниці свого проживання, і фактично проживають там на даний час.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин перереєстрація місця проживання позивача разом з сином в кімнаті АДРЕСА_4 як раз і буде направлена на дотримання вимог Закону №1382 , і така зміна реєстрації не буде порушувати інтереси дитини - ОСОБА_2 , оскільки за новим місцем проживання житлові умови для нього покращуються, і це не створить додаткових перешкод для спілкування його з матір`ю.

Той факт, що проживання дитини позивача - ОСОБА_2 в кімнаті 10 будівлі АДРЕСА_5 відповідає інтересам дитини підтверджується висновком органу опіки та піклування від 28.12.2019 року № 3503/01-20.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає, що спірні рішення відповідача наведеним вище критеріям не відповідають, оскільки прийняті без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення про перереєстрацію позивача разом з сином за новим місцем постійного проживання.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини», зокрема вказано, що це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відмова в реєстрації сина позивача за місцем його фактичного проживання разом з батьком не відповідає інтересам дитини.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що рішення про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання сина позивача за адресою: АДРЕСА_2 , за якою він фактичного проживає разом з батьком з березня 2019 року, хоча й прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил №207, однак без урахування усіх обставин, які повинні братися до уваги при вирішенні цього питання.

За таких обставин підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування відмов відповідача від 14.04.2020 року у знятті з реєстрації позивача та його сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та їх реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 , та про зобов`язання відповідача провести таку перереєстрацію.

Також з урахуванням всіх обставин, які зумовили виникнення даного спору, колегія суддів не вбачає правових підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу матеріальної та моральної шкоди, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача визначених позивачем сум такої шкоди не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати відмову Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.04.2020 року у знятті з реєстрації ОСОБА_1 та його сина - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та відмову від 14.04.2020 року про реєстрацію ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ).

Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти з реєстрації ОСОБА_1 та його сина - ОСОБА_2 з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , та зареєструвати ОСОБА_1 та його сина - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ).

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.