Справа № 200/11888/20-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року справа №200/11888/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця Клименка Романа Васильовича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року (повний текст складено 28 грудня 2020 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/11888/20-а (суддя І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Клименка Романа Васильовича, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця,-

У С Т А Н О В И В:

17 грудня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця Клименка Романа Васильовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд, відповідно до якого просила суд: визнати протиправними і скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2020, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.10.2020, про стягнення з боржника основної винагороди від 23.10.2020 та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06.11.2020, що винесені у виконавчому провадженні № 63395879.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 200/11888/20-а позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправними і скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2020, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.10.2020, про стягнення з боржника основної винагороди від 23.10.2020 та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06.11.2020, що винесені у виконавчому провадженні № 63395879.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що чинним законодавством України не передбачено обов`язку приватного виконавця проводити виконавчі дії спрямовані на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП924915548, місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 .

Позивач є інвалідом третьої групи з дитинства з вадами слуху (вроджена глухота, що супроводжується відсутністю мови), що підтверджується довідкою серії МСЕ №090949 від 13.05.2003, яка видана безстроково.

Відповідач ОСОБА_2 , згідно відкритих даних Єдиного реєстру приватних виконавців України, є діючим приватним виконавцем, посвідчення приватного виконавця: №0415 від 30.09.2019 року, виконавчий округ: м. Київ, офіс приватного виконавця: 02094, м. Київ, вулиця Поправки Юрія, 6, офіс 31.

Відповідно до ст. 16 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 02 червня 2016 року

№ 1403-VIII, приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.

Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Відповідно до ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно ст. 5 Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

ОСОБА_1 в обґрунтування адміністративного позову зазначає, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р. В. від 23.10.2020 відкрито виконавче провадження № 63395879 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. №36416 від 08.09.2020 про стягнення з позивача на користь ТОВ Фінансова компанія Аланд заборгованості у розмірі 21 176,50 грн.

В процесі виконання вказаного виконавчого провадження відповідачем винесено 23.10.2020 року постанови Про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, Про стягнення з боржника основної винагороди, та 06.11.2020 року Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Вказані постанови приватного виконавця Клименка Р. В. Про відкриття виконавчого провадження, Про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, Про стягнення з боржника основної винагороди, та від 06.11.2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, позивач вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що приватний виконавець може прийняти до виконання виконавчий документ, боржником за яким є фізична особа, виключно за місцем проживання, перебування цього боржника, у межах відповідного виконавчого округу.

Позивач зазначає, що вона зареєстрована з 1984 року за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає по теперішній час, що підтверджується паспортними даними та довідкою від 18.11.2020 № 22-15/3-3717 про реєстрацію місця проживання особи.

Згідно ордеру № 463 серії Б від 12.10.1979 позивачу надано право на заняття 2 кімнат в квартирі АДРЕСА_2 . Згідно свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 від 11.08.1983, дошлюбне прізвище позивача - ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що інформація, зазначена у постанові приватного виконавця Клименка Р.В. від 23.10.2020 Про відкриття виконавчого провадження, а саме адреса: АДРЕСА_3 , не відповідає дійсності, оскільки позивач за вказаною адресою ніколи не була зареєстрована, ніколи не проживала, вказана адреса їй не відома. За будь-якою іншою адресою, крім зазначеної в паспорті, позивач не була зареєстрована та не проживала.

Також позивач зазначила, що будь-які доходи, рухоме чи нерухоме майно у м. Києві не має, просила суд звернути увагу на правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду у справі № 804/6996/17 від 08 квітня 2020 року та у справі №580/3311/19 від 30 квітня 2020 року.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з огляду на те, що частинами 2, 4 ст. 24 Закону України Про виконавче провадження, встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання,перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Відповідач зазначає, що у виконавчому написі № 36416 від 08.09.2020 року виданому приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вказано місце проживання Боржника - ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 , тобто в межах виконавчого округу м. Києва.

В заяві про примусове виконання рішення стягувачем також зазначена інформація, яка вказана у виконавчому написі, а саме, що фактичним місцем проживання ОСОБА_4 , є АДРЕСА_4 .

При прийнятті виконавчого документа до виконання приватним виконавцем було перевірено виконавчий напис на відповідність вимог передбачених ст. 4 Закону України Про виконавче провадження та жодного порушення у відповідність п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження приватним виконавцем не виявлено, в результаті чого прийнято до виконання.

Відповідач просив суд звернути увагу, що на час вирішення даного судового спору виконавчий напис № 36416 від 08.09.2020 є чинним та таким, що позивачем не оскаржений, крім цього жодним нормативно-правовим актом, в тому числі Законом України Про виконавче провадження, Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (зі змінами) не передбачено обов`язку приватного виконавця проводити виконавчі дії спрямовані на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.

Закон України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначає словосполучення місце проживання, як житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Відповідач посилається на те, що вищезазначені норми вказують, що місце реєстрації не є підтвердженням того, що особа проживає за адресою, зазначеній саме паспорті боржника та не є підтвердженням того, що ОСОБА_1 проживала на день відкриття виконавчого провадження саме в м. Слов`янськ Донецької області, адже норми законодавства вказують на те, що громадяни України мають право вільно пересуватися по території України та вільного вибору місця проживання без офіційної реєстрації.

Відповідач зазначає, що положення ч. 2 ст. 24 Закону України Про виконавче провадження у взаємозв`язку з ч. 3 ст. 26 того ж Закону, щодо відомостей про місце проживання, місце перебування чи місцезнаходження особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання адже, в Законі України Про виконавче провадження застосовуються всі три окремих поняття, а чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не містить застереження про виконання рішення виключно за місцем реєстрації боржника.

Відповідач просив, суд звернути увагу суду на правовий висновок викладений у Постанові Касаційного адміністративного суду у справі № 460/3537/20 від 09.12.2020 року.

З наданих на виконання ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. документів, на підставі яких вчинено виконавчий напис № 36416 від 08.09.2020, судом встановлено, що 26.08.2020 року з заявою №20090496 до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. звернувся представник за довіреністю Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд Карпук І.А.

З зазначеній заяві представник Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд зазначив адресу реєстрації позивача: Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Генерала Батюка, будинок 24, квартира 28, та місце проживання позивача: АДРЕСА_4 .

До вказаної заяви представником Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд додано копію кредитного договору №002-04141-190313 від 19.03.2013 року та копію реєстру поштових відправлень, згідно яких адресою реєстрації позивача та адресою, за якою скеровувалась кореспонденція, зазначено: АДРЕСА_1 , будь-яких відомостей або доказів щодо підтвердження фактичного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_4 ,представником Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд не надано, також не зазначено джерело походження цих даних.

З наданої відповідачем копії матеріалів виконавчого провадження №63151869 суд встановив, що 22.10.2020 року до відповідача звернувся представник за довіреністю Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд Карпук І.А. з заявою про примусове виконання рішення, а саме виконавчого напису № 36416 від 08.09.2020 року.

В зазначеній заяві представник за довіреністю Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд Карпук І.А. також зазначив дві адреси - адресу реєстрації позивача зазначено: АДРЕСА_1 , та адресу проживання: АДРЕСА_4 , при цьому документів на підтвердження місця проживання позивача приватному виконавцю надано не було, джерело походження цих даних також не зазначено.

Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Аланд витребувані ухвалою суду про відкриття провадження у справі не надано.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини, викладені в адміністративному позові, визнаються відповідачем, та підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.ст. 1, 2, 3 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (далі Закон № 1403-VIII), примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

На аналогічних принципах базуються засади виконавчого провадження, визначені ст. 2 Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Стаття 1 Закону № 1404-VIII визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом в розумінні ст. 3 Закону № 1404-VIII.

Частиною 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII визначено вимоги щодо обов`язкових реквізитів виконавчого документа

Відтак, згідно п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII, у виконавчому документі зазначаються:повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Згідно абз. 9 ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII, у виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частина 3 ст. 26 Закону № 1404-VIII, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 24 Закону № 1404-VIII, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Виконавчим документом, на підставі якого відкрито виконавче провадження №63151869, є виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. №36416 від 08.09.2020 року, вчинений на підставі кредитного договору № 002-04141-190313 від 19.03.2013, укладеного з Публічним акціонерним товариством Дельта Банк, правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 395/К від 20.04.2018 є ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "КРЕДИТ-КАПІТАЛ", на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 11/08/2020-ФА від 11.08.2020 є ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АЛАНД", код юридичної особи 42642578, який є стягувачем за виконавчим провадженням №63151869.

Відповідно до п. 1 гл. 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 662 затверджено Зміни,що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, зокрема пунктом 2 доповнено перелік після розділу Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами новим розділом такого змісту:Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості..

22 лютого 2017 року набрала законної сили постанова Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14, якою визнано нечинними та скасовано пункт 1 та пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника).

Враховуючи викладене, з 23 лютого 2017 року стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин здійснюється виключно в судовому порядку.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо оскарження виконавчого напису, який є виконавчим документом у виконавчому провадженні №63151869.

Поряд з цим суд зазначає, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів, а також установлених обставин справи, судової практики, не зважаючи на те, що виконавчий напис не визнаний таким, що не підлягає виконанню, дозволяє дійти висновку, що хоч у позивача і наявна заборгованість за кредитним договором, стягуватись вона може виключно за судовим рішенням, а не шляхом безспірного списання на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Приватний нотаріус та відповідач не могли бути не обізнані про це в силу свого професійного статусу.

З метою дотриманням засад верховенства права та законності при здійсненні виконавчого провадження, відповідач був зобов`язаний дослідити питання щодо законної сили виконавчого напису як рішення, а не обмежуватися тільки дослідженням наявності обов`язкових реквізитів виконавчого документа.

Крім того, відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Вищевказані обставини та вимоги законодавства не були враховані приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження.

Суд вважає слушними доводи відповідача, що положення ч. 2 ст. 24 Закону України Про виконавче провадження у взаємозв`язку з ч. 3 ст. 26 того ж Закону, щодо відомостей про місце проживання, місце перебування чи місцезнаходження особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання оскільки в Законі України Про виконавче провадження застосовуються всі три окремих поняття.

Однак щодо того, що чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не містить застереження про виконання рішення виключно за місцем реєстрації боржника, суд зазначає наступне.

Правовий термін місцезнаходження в контексті Закону №1404-VIII та відповідно до ст. 93 Цивільного кодексу України застосовується виключно до юридичних осіб, тому дослідженню в спірних правовідносинах не підлягає.

Поряд з іншим, Закон № 1404-VIII дійсно розмежовує визначення місця проживання та місця перебування, однак не дає визначення цих термінів, тож їх ідентифікуючи ознаки повинні бути встановлені на підставі спеціального законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон № 1382-IV):

місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Преамбула цього Закону визначає, що його дія поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1382-IV, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Також ст. 3 Закону № 1382-IV визначає документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, зокрема, - це паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Цей перелік є вичерпним, відповідно ці документи можуть слугувати достатніми та допустимими доказами, що підтверджують місце проживання фізичної особи.

Натомість документом, до якого вносяться відомості про місце перебування є довідка про звернення за захистом в Україні.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що термін місце перебування застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, які також можуть виступати боржником у виконавчому провадженні відповідно до ст. 77 Закону № 1404-VIII.

Тож, застосування терміну місце перебування відносно громадян України є помилковим та юридично некоректним.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1382-IV, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції, на що суд звертає увагу.

Поряд з цим, Закон № 1404-VIII містить ряд випадків, коли виконавець повинен з`ясувати місце фактичного проживання боржника (ч. 1 ст. 50, ч. 5 ст. 57 Закону № 1404-VIII), однак така інформація повинна бути достовірно встановлена виконавцем після відкриття виконавчого провадження.

Виходячи з положень ст. 3 Закону № 1382-IV, місце проживання громадянина України може бути встановлено на підставі паспорту громадянина України та тимчасового посвідчення громадянина України.

Враховуючи викладене, в контексті положень ст.ст. 3, 6 Закону № 1382-IV, ст. 24 Закону № 1404-VIII, приватний виконавець може прийняти виконавчий документ на виконання за місцем проживання боржника - громадянина України, яке зареєстровано за адресою в межах його виконавчого округу, та за місцем перебування іноземця або особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні у разі якщо їх місце перебування зареєстровано в межах його виконавчого округу.

Крім того, суд акцентує увагу сторін, що адреса: АДРЕСА_4 , не зазначена в жодному документі, на підставі яких вчинено виконавчий напис, та зазначена на підставі заяви ТОВ Фінансова компанія Аланд про вчинення виконавчого напису, документів на підтвердження цієї інформації ТОВ Фінансова компанія Аланд не надано ні нотаріусу, ні виконавцю, ні суду.

За допомогою відкритих даних Інтернет-сервісу https://2gis.ua/kiev/firm/, суд встановив, що за адресою: м. Київ, вул. Лобановського Валерія, буд. 119, знаходиться Бізнес-центр Кришталь, тобто нежитлова будівля.

Щодо строку звернення з позовною заявою суд зазначає наступне.

Перевіркою трекінгу поштового відправлення № 301 по Україні, встановлено, що позивач спірні постанови отримала 30.11.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Кодексу адміністративного судочинства України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження 02 червня 2016 року№ 1404-VIII, рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи викладене, останнім днем звернення позивача до суду є 14 грудня 2020 року.

Позовну заяву направлено до суду 15 грудня 2020 року, що підтверджується штемпелем Укрпошти на поштовому відправленні.

Поряд з цим враховуючи захворювання позивача та труднощі в реалізації її прав, які пов`язані з таким захворюванням, необхідністю звернення до перекладача жестової мови, суд вважає причини порушення строку поважними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків та дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити відновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам справи та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав з тих самих підстав.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahalv. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту та відновлення своїх прав.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу приватного виконавця Клименка Романа Васильовича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 200/11888/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 200/11888/20-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В.Сіваченко