Справа № 640/21592/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року м. Київ №640/21592/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного сервісного центру МВС
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного сервісного центру МВС (далі також - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного сервісного центру МВС від 12 серпня 2020 року №202-кп про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на посаді начальника відділу контролю управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів Головного сервісного центру МВС або за згодою позивача на рівнозначній посаді з 14 серпня 2020 року;

- стягнути з Головного сервісного центру МВС, ідентифікаційний код юридичної особи 40109173) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 серпня 2020 року і до дня ухвалення судового рішення у справі, з вирахуванням розміру обов`язкових платежів;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

- судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

При зверненні до суду з позовною заявою позивач просив встановити йому додатковий строк для подання доказів, відсутніх у нього станом на час подання позову, оскільки останні знаходились у відповідача, і щодо отримання яких представник позивача звернувся з адвокатським запитом від 27 серпня 2020 року №27/08/2020-1 до відповідача.

Беручи до уваги наведене суд, керуючись статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України визнав поважними причини неподання позивачем разом із позовною заявою низки доказів, а тому прийняв ці докази, подані разом із клопотанням представника позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність оскаржуваного наказу про його звільнення у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Головного сервісного центру МВС, оскільки вважає, що фактично відбулося не скорочення посади, яку він обіймав, а зміна істотних умов проходження ним державної служби. При цьому відповідачем не дотримано вимоги статті 43 Закону України «Про державну службу» щодо попередження його про зміну істотних умов державної служби. Відтак, у відповідача не було підстав для звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 названого Закону. Також позивач вказав, що сумлінно виконував покладені на нього обов`язки та завдання на займаній посаді. Протиправне звільнення позбавило позивача права на працю, а також засобів на прожиття його та членів його родини: дружини та малолітньої доньки.

Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав на помилкові доводи позивача про зміну істотних умов державної служби, оскільки внаслідок зміни структури Головного сервісного центру МВС та затвердження нового штатного розпису позивача посада позивача підлягала скороченню, тому його належним чином попередили про можливе наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача з державної служби, визначену Законом України «Про державну службу». Норми Кодексу законів про працю України при звільненні позивача застосуванню не підлягали. Відповідно до приписів Закону України «Про державну службу» відповідач запропонував позивачу для працевлаштування дві посади з огляду на його освіту та досвід роботи, від яких той відмовився. Визначений законодавством обов`язок щодо надання позивачу усіх вакантних посад для працевлаштування у відповідача відсутній.

Ознайомившись із матеріалами справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив, що з 29 квітня 2016 року позивач на різних посадах проходив державну службу в Головному сервісному центрі МВС, що підтверджується його трудовою книжкою.

Зокрема, на підставі наказу Головного сервісного центру МВС від 28 квітня 2016 року № 61о/с ОСОБА_1 з 29 квітня 2016 року призначено на посаду начальника відділу контролю за діяльністю сервісних центрів. Відповідно до наказу Головного сервісного центру МВС від 24 травня 2016 року №80о/с з 01 червня 2016 року позивача переведено на посаду начальника відділу контролю управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів.

29 квітня 2016 року позивач прийняв присягу державного службовця.

16 квітня 2020 року позивача письмово повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказу Міністерства внутрішніх справ України від 09 квітня 2020 року №333 «Про затвердження штату Головного сервісного центру МВС» посада, яку він обіймав, підлягає скороченню, тому у відповідача з 17 травня 2020 року наступає право на його звільнення у зв`язку з організаційно-штатними змінами.

06 серпня 2020 року відповідач письмово запропонував позивачу для працевлаштування у зв`язку з наступним можливим звільненням посади: завідувача сектору претензійно-позовної роботи Головного сервісного центру МВС; завідувача сектору документального забезпечення регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Київській області (філія останнього). Про згоду щодо працевлаштування на одній із указаних посад позивачу запропоновано в строк до 18:00 год. 07 серпня 2020 року повідомити відповідача.

07 серпня 2020 року позивач письмово повідомив відповідача про незгоду із працевлаштуванням на запропонованих посадах, стверджуючи про наявність у останнього інших вакантних посад, на одну з яких висловив бажання бути працевлаштованим, а саме: заступника начальника управління організації реєстраційної діяльності та допуску водіїв до керування транспортними засобами - начальника відділу контролю та взаємодії з правоохоронними органами; заступника начальника відділу контролю та взаємодії з правоохоронними органами - заступника начальника управління організації реєстраційної діяльності та допуску водіїв до керування транспортними засобами.

Наказом від 12 серпня 2020 року №202-кп позивача з 13 серпня 2020 року Головний сервісний центр МВС звільнив з посади начальника відділу контролю управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів з припиненням державної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», наказу Міністерства внутрішніх справ України від 24 лютого 2020 року №171 «Про затвердження структури Головного сервісного центру МВС», наказу Міністерства внутрішніх справ України від 09 квітня 2020 року №333 «Про затвердження штату Головного сервісного центру МВС» у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Головного сервісного центру МВС.

Підставою для звільнення позивача в наказі вказано попередження про наступне звільнення від 16 червня 2020 року. Судом встановлено, що в частині, яка стосується дати попередження, відповідачем допущено технічну описку, яка не впливає не суть оскаржуваного наказу, зокрема, замість дати «від 16 квітня 2020 року» помилково зазначено «від 16 червня 2020 року».

Оцінюючи вказаний наказ суд виходить із наступного.

Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС від 07 листопада 2015 року №1393 (у редакції наказу МВС України від 07.11.2020 №354) (далі - Положення №1393), відповідач утворений як юридична особа публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ.

Пунктом 5 Положення №1393 визначено, що Головний сервісний центр МВС очолює начальник, який підпорядковується Міністру внутрішніх справ.

Згідно з підпунктом 1 пункту 12 Положення №1393 начальник Головного сервісного центру МВС здійснює безпосереднє керівництво Головним сервісним центром МВС. Підпунктом 17 пункту 12 вказаного Положення також встановлено, що призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів, інших державних службовців та працівників ГСЦ МВС (крім своїх заступників).

Відповідно до пункту 19 Положення №1393 Головний сервісний центр МВС ліквідується, реорганізується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначені Законом України «Про державну службу». Вказаний Закон є спеціальним актом законодавства, що регулює проходження державної служби.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 названого вище Закону державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Оскільки звільнення позивача відбулося на підставі вищевказаної правової норми, суд повинен встановити, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, зміни його структури та штатного розпису.

Судом встановлено, що відповідно до затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 травня 2016 року №421 «Про затвердження структури сервісних центрів МВС» до структури Головного сервісного центру МВС (міжрегіонального територіального органу з надання сервісних послуг МВС) входило управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів, посаду начальника відділу контролю в якому обіймав позивач.

Упродовж 2016-2020 років до структури відповідача неодноразово вносилися зміни та доповнення.

Так, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком. Установлено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24 лютого 2020 року №171 «Про затвердження структури Головного сервісного центру МВС» затверджено структуру Головного сервісного центру МВС (міжрегіонального територіального органу з надання сервісних послуг МВС); визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 25 травня 2016 року №421 «Про затвердження структури сервісних центрів МВС» (зі змінами).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 березня 2020 року №296 «Про внесення змін до Структури Головного сервісного центру МВС» внесено зміни до структури Головного сервісного центру МВС (міжрегіонального територіального органу з надання сервісних послуг МВС), затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24 лютого 2020 року №171, виклавши її в новій редакції, що додається.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 квітня 2020 року №333 «Про затвердження штату Головного сервісного центру МВС» затверджено штат Головного сервісного центру МВС та визнано такими, що втратили чинність, штати Головного сервісного центру МВС та регіональних сервісних центрів МВС, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 травня 2016 року №350 з наступними змінами та доповненнями.

З останньої редакції структури відповідача, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 березня 2020 року №296 «Про внесення змін до Структури Головного сервісного центру МВС», вбачається відсутність в ній управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність дійсних змін у структурі, що зумовило затвердження нового штатного розпису відповідача, в якому відсутня посада, яку обіймав позивач, та призвело до необхідності скоротити цю посаду та до виникнення підстав для звільнення позивача відповідно пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Зважаючи на підтверджені належним чином зміни в структурі та штатному розписі Головного сервісного центру МВС, суд не бере до уваги доводи позивача про зміну істотних умов проходження ним державної служби та недотримання відповідачем приписів статті 43 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з відсутністю попередження відповідачем позивача про такі зміни.

Водночас суд дійшов висновку про дотримання відповідачем процедури звільнення позивачем і припинення його державної служби.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що за загальним правилом при вирішенні спору, що стосується звільнення з публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Такий висновок, зокрема, міститься в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16 та від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16.

Нормами Закону України «Про державну службу» врегульовано порядок припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу. Водночас нормами Кодексу законів про працю України визначено конкретні випадки, коли норми цього Кодексу не підлягають застосуванню до окремих категорій працівників, в тому числі й державних службовців.

Так, відповідно до частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Частиною шостою статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням, поміж іншого, таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

У свою чергу, відповідно до:

- частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу;

- частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці визначене статтею 42 вказаного Кодексу.

Оскільки звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, який передбачає звільнення працівника у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, є тотожним припиненню державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу, то за висновком суду гарантії, передбачені для працівника частиною другою статті 40 та частиною другою статті 49-2 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до позивача.

Як встановлено судом вище, відповідач 16 квітня 2020 року письмово повідомив позивача про його можливе наступне звільнення у зв`язку із скорочення посади, яку він обіймав, зазначивши, що право на звільнення наступає у відповідача з 17 травня 2020 року. Відтак, відповідачем дотримано вимоги абзацу першого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Звільнення позивача із займаної посади більше ніж через три місяці після попередження не зумовлює протиправності його звільнення, зважаючи на дотримання відповідачем встановленого законодавством 30-денного строку для цього звільнення після письмового попередження позивача про це.

Відповідачем також дотримано вимоги вказаної вище правової норми в частині можливості надання державному службовцю пропозиції про працевлаштування на будь-якій вакантній посаді, оскільки позивачу перед звільненням з урахуванням досвіду його роботи та освіти запропоновано для працевлаштування дві вакантні посади, від яких він письмово відмовився.

Суд критично сприймає доводи позивача про те, що для прийняття пропозиції щодо працевлаштування на одній із вказаних відповідачем посад йому було надано недостатньо часу - один день, а також не було надано для ознайомлення функціональні обов`язки за цими посадами, оскільки позивач не вказав про наявність у нього будь-яких перешкод щодо можливості ознайомитися у відповідача із посадовими інструкціями за цими посадами.

Суд не бере до уваги твердження позивача про наявність у відповідача інших вакантних посад, які необґрунтовано не були запропоновані позивачу при звільненні, оскільки абзац 1 частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» не містить обов`язку відповідача запропонувати позивачу усі вакантні посади для працевлаштування при звільненні на підставі пункту 1 частини першої цієї статті. Як зазначено вище, відповідач реалізував своє право, визначене вищевказаною правовою нормою, запропонувавши позивачу дві вакантні посади на власним вибір.

Суд не здійснює порівняльного аналізу посадових обов`язків та функціїй за посадою, яку обіймав позивач до звільнення, з посадовими обов`язками та функціями за посадою заступника начальника управління організації реєстраційної діяльності та допуску водіїв до керування транспортними засобами - начальника відділу контролю та взаємодії з правоохоронними органами та заступника начальника відділу контролю та взаємодії з правоохоронними органами, які, згідно з твердженням позивача є тотожними, та могли бути запропоновані йому відповідачем. За відсутності обов`язку відповідача запропонувати позивачу для працевлаштування усі наявні у нього вакантні посади, зокрема й зазначені позивачем вище, наслідки такого порівняльного аналізу не мають значення для вирішення спору.

У ході судового розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача будь-яких гарантій, визначених Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України, які унеможливлюють його звільнення на підставі оскаржуваного наказу.

Таким чином, вимоги позивача про визнання протиправним і скасування наказу Головного сервісного центру МВС від 12 серпня 2020 року №202-кп про його звільнення з 13 серпня 2020 року з посади начальника відділу контролю управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів, а також про поновлення його на цій посаді є необґрунтованими, що зумовлює необхідність відмовити у їх задоволенні.

Оскільки позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною вимогою від двох попередніх, у задоволенні яких суд відмовив, то вона також не підлягає задоволенню судом.

Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко