Справа № 640/20185/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Лащевської Д.О.,

За участю представника позивача: Ракітова О.В.,

представника відповідача: Сороколіт І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Стар» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Група Стар» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому просило: скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.07.2019 № на загальну суму 1 042 034,00 грн. (один мільйон сорок дві тисячі тридцять чотири гривні), як сума збільшеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість (з котрої за податковими зобов`язаннями - 833 627,00 грн.; штрафні санкції - 208 407,00 грн.).

Позов обґрунтовано тим, що при здійсненні господарських операцій із своїм контрагентом він отримав товари, роботи, послуги, здійснив їх оплату та належним чином оформив всю первинну документацію, а тому мав повне право на формування податкового кредиту згідно податкових накладних, виписаних контрагентом у відповідності до вимог статей 198, 201 Податкового кодексу України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 10.07.2019 № на загальну суму 1 042 034,00 грн. (один мільйон сорок дві тисячі тридцять чотири гривні), як сума збільшеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість (за податковими зобов`язаннями - 833 627,00 грн.; штрафні санкції - 208 407,00 грн.).

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не вмотивував, яким чином надані позивачем документи оформлені належним чином та не спростував доводів контролюючого органу про нереальність таких господарських операцій.

На думку апелянта, оскільки у контрагента позивача - ТОВ «Проліс Груп» працювали лише 2 особи, будь-яких інших працівників за цивільно-правовими договорами до виконання наданих послуг залучено не було, відтак вказані послуги від ТОВ «Проліс Груп» не могли надаватись.

Крім того, апелянт звертає увагу, що позивачем не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про виявлену ним обачність й обережність при виборі контрагентів, що у сукупності з належними доказами та обставинами справи свідчать про нереальність здійснення господарських правовідносин з ТОВ «Проліс Груп».

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що у позивача наявні усі первинні документи, які підтверджують реальність господарських операцій, та усі необхідні документи були надані до суду під час здійснення перевірки.

При цьому, реальність отриманих послуг по договорам з ТОВ «Проліс Груп» підтверджується фотознімками, та наданими звітами і зведеними маршрутними листами.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Проліс Груп» () за червень 2016 року, липень 2016 року, серпень 2016 року, вересень 2016 року та жовтень 2016 року, за результатами якої контролюючим органом складено акт від 14.06.2019 № 609/26-15-14-04-05/38612102.

Згідно висновків вказаного акта, перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 833627,00 грн., в тому числі: червень 2016 року - 85930,00 грн., липень 2016 року - 160095,00 грн., серпень 2016 року - 200833,00 грн., вересень 2016 року - 180102,00 грн., жовтень 2016 року - 206667,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення від 10.07.2019 № на загальну суму 1 042 034,00 грн. (один мільйон сорок дві тисячі тридцять чотири гривні), як сума збільшеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість (за податковими зобов`язаннями - 833 627,00 грн.; штрафні санкції - 208 407,00 грн.).

За результатами оскарження в адміністративному порядку податкового повідомлення-рішення від 10.07.2019 № рішенням Державної податкової служби України від 20.09.2019 № 2625/6/99-00-08-05-02 залишено без змін.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем було доведено суду реальність здійснення господарських операцій з ТОВ «Проліс Груп», що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, відтак вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

У силу вимог пп.14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України - податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Підпунктом «а» п. 198.1, п.198.2, п.198.3 статті 198 ПК України закріплено право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

У силу вимог п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України - податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону - первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі статтею 9 вказаного Закону - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документа не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Таким чином, оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, які пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податку, а також відповідають змісту й обсягу, відображеному в укладених платником податку договорах та складених на їх підставі первинних документах, тому у разі якщо певна господарська операція не здійснювалась, визначення податкового кредиту було б безпідставним і сума ПДВ не підлягала би відшкодуванню з бюджету, незважаючи на наявність у платника податку (позивача у справі) податкової накладної, а також доказів сплати постачальнику сум ПДВ у складі вартості товару.

Як свідчать матеріали справи, у перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Проліс Груп».

Так, між позивачем (Замовник) та ТОВ «Проліс Груп» (Виконавець, попередня назва - ТОВ «Автомотів технології») укладений договір на надання послуг з консультування в питаннях організації та управління бізнесу автокомпонентів, просування товарів (послуг) Замовника і підготовки персоналу в сфері бізнесу автокомпонентів від 01.08.2015 б/н.

Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного договору Замовник доручає, а Виконавець надає послуги з консультування в питаннях організації та управління бізнесу автокомпонентів, інформатизації, використання інфраструктури для розміщення і обробки даних, в тому числі на програмно-апаратному комплексі замовника, з метою виконання замовником договорів з третіми особами договорів з продажу запасних частин, комплектуючих і аксесуарів, в тому числі агентських договорів або договорів комісії.

Згідно пункту 1.2 договору Замовник доручає, а Виконавець надає послуги з просування послуг Замовника шляхом формування позитивної громадської думки про товари (послуги), для збільшення рівня реалізації та задоволення потреб певного сегмента ринку України.

При необхідності виконавець проводить для замовника професійне навчання (тренінги) з конкретних питань бізнесу автокомпонентів (пункт 1.3 договору).

У відповідності до умов пункту 1.4 договору виконавець володіє достатніми власними знаннями і засобами для виконання послуг (консультування) в рамках цього Договору, а також, при необхідності, має право залучати третіх осіб для надання послуг за цим Договором. Результати дій таких третіх осіб вважаються діями виконавця.

Окрім того, між позивачем та ТОВ «Проліс Груп» було укладено договір про надання послуг від 01.12.2014 № 24, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання якісно і в установлені терміни самостійно або з залученням третіх осіб (підрядників) надати наступні послуги (виконати роботи): вантажно-розвантажувальні послуги щодо товарів замовника; послуги з організації (у тому числі організація програмно-управлінського сервісу) комплектування та/або упакування товарів замовника (організація сервісно-складського обслуговування); послуги з доставки (експедиції) товарів замовника покупцям та/або доставки від постачальників замовника (транспортно-експедиторські послуги), послуги контролю за організацією логістики в організації замовника; послуги з паркування товарів на складах замовника; послуги з прибирання, поточного ремонту тощо складів замовника; інші послуги за погодженням сторін.

Місцем надання вказаних послуг є склад (офіс) замовника за адресою: м. Київ, вул. Автопаркова, 7 або інше місце (склади), зазначене замовником.

На підтвердження виконання умов зазначених договорів позивачем було надано:

- рахунки на оплату від 30.06.2016 № 48-49, від 31.07.2016 № 44-46, 52-54, від 31.08.2016 № 66-69, від 30.09.2016 № 75-78, від 31.10.2016 № 83-84, 90-92;

- акти від 30.06.2016 № 41, № 42, від 31.07.2016 № 44-46, від 31.08.2016 № 56-59, від 30.09.2016 № 65-68, від 31.10.2016 № 73-77;

- зведені маршрутні листи за липень-жовтень 2016 року;

- матеріали семінару (тренінгу) «Організація логістичного обслуговування та використання електронно-інформаційних систем Microsoft Dynamics TM NAV».

Вартість наданих контрагентом послуг підтверджується платіжними дорученнями від 19.10.2016 № 1000, від 10.10.2016 № 982, від 21.09.2016 № 951, від 08.09.2016 № 928, від 26.08.2016 № 890, від 09.08.2016 № 873, від 13.07.2016 № 826, від 08.07.2016 № 818, від 10.06.2016 № 768.

У свою чергу, ТОВ «Проліс Груп» складено податкові накладні від 30.06.2016 № 6-7, від 30.09.2016 № 6-9, від 31.07.2016 № 2-4, від 31.08.2016 № 7-10, від 31.10.2016 № 6-10, реєстрація яких в ЄРПН підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями № 1.

Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження здійснення господарських операцій вказує на те, що позивач здійснював замовлення послуг у ТОВ «Проліс Груп» для провадження своєї господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Крім того, вказані первинні документи оформлені належним чином, містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.

При цьому, посилання контролюючого органу на відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів та матеріально - технічного забезпечення, що є недостатнім для виконання умов укладених договорів колегія суддів не приймає до уваги, оскільки інформація про ознаки фіктивної діяльності контрагента (як-то: податковий стан платника податків, відсутність необхідних та достатніх матеріально-технічних ресурсів та персоналу тощо), одержана контролюючим органом з його власних інформаційних систем, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації.

У той же час, всі операції з отримання послуг відображені в бухгалтерському обліку та використані в господарській діяльності, що є відповідним доказом фактичного руху активів.

Крім того, певні дефекти в оформленні документів (зокрема відсутність окремих реквізитів або помилки при їх заповненні) не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, обсяг товару, його вартість, тощо, і не повинні розглядатися як підстави для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі реального здійснених господарських операцій.

У свою чергу, ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Власне відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг та окремих позицій у первинних облікових документах, які не впливають на зміст господарської операції, не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. Окрім того, за своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.

Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг за напрямами, вказаними в договорах, є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 825/1391/17.

Окрім того, як на підставу нереальності вчинення господарських операцій податковий орган посилається на досудове розслідування, що здійснюється у кримінальному провадженні № 0000055 від 30.06.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, оскільки відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно невстановлених осіб, які створили ТОВ «Вінскейп» () та ТОВ «Фенс» () з метою прикриття незаконної діяльності.

Однак, вказані доводи апелянта колегія суддів оцінює критично, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які вироки суду щодо посадових осіб контрагента позивача - ТОВ «Проліс Груп», ухвал про закриття кримінального провадження і звільнення таких осіб від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, та які відповідно приписів до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України були б обов`язковими для адміністративного суду.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.12.2019 у справі №440/3732/18.

Крім того, суд позбавлений можливості встановити факт дослідження та оцінки господарських операцій безпосередньо позивача та ТОВ «Проліс Груп» у такому кримінальному провадженні.

У свою чергу, причетність певних осіб до певної незаконної діяльності не може свідчити про безтоварність господарських правовідносин, в даному випадку між позивачем та його контрагентом ТОВ «Проліс Груп» згідно договорів на виконання послуг, оскільки норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

До того ж, контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

Отже, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №822/1284/15 та від 30.10.2018 по справі №826/16134/14.

Так, на момент складання податкових накладних, контрагент позивача - ТОВ «Проліс Груп» був зареєстрований як платник ПДВ у встановленому законодавством порядку.

У свою чергу, свідоцтво платника податку на додану вартість № 200083606 від 01.12.2012 було анульовано 30.03.2018, тобто після проведення господарських операцій із позивачем у перевіряємому періоді (червень-жовтень 2016 року).

Таким чином, оскільки господарські операції позивача з ТОВ «Проліс Груп» підтверджуються відповідними первинними документами, відображені у податкових накладних, зареєстрованих належним чином, розрахунки між сторонами доведені, господарська мета їх проведення, доцільність і економічний результат підтверджені, колегія суддів приходить до висновку, що висновки податкового органу щодо фіктивності таких операцій є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до частини першоїст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 10.07.2019 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук