Справа № 640/24542/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

за участю секретаря Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року

у справі № 640/24542/20 (розглянуто в порядку письмового провадження)

за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до відповідача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство "Укргазвидобування" (надалі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), в якому просило суд:

- визнання протиправними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.09.2020р.ВП №6580318.

- визнання протиправною та скасування постанови Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 11.09.2020р. ВП №6580318.

- визнання протиправними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з винесення постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 11.09.2020р. ВП №6580318.

- визнання протиправною та скасування постанови Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 11.09.2020р. ВП №6580318.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у державного виконавця не було правових підстав для винесення оскаржуваних постанов відповідно до вимог ст.ст. 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом Господарського суду міста Києва від 30.01.2003 року по справі №22/654.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій остання просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 30 грудня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 02.06.2016 № 1404-VIIІ, при цьому судом першої інстанції не було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.10.2019 у справі № 580/1328/19, від 01.04.2020 у справі №802/848/18-а, від 30.06.2020 у справі № 823/1824/17 щодо застосування ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 02.06.2016 № 1404-VIII.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30 січня 2003 року Господарським судом міста Києва видано наказ №22/654 "Про примусове виконання рішення", яким на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20 січня 2003 року стягнуто з Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь ПП "Меридіан" 57498 грн. основного боргу 574,98 грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу та 2875,00 - витрат по оплаті юридичних послуг.

Державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 03 березня 2003 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 2 резолютивної частини постанови зобов`язано ДК "Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз України" добровільно виконати наказ в строк до 10.03.2003 року.

У пункті 3 резолютивної частини постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий строки виконати його в примусовому порядку. Стягнути за примусове виконання рішення з ДК "Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз України" виконавчий збір в розмірі 3642,30 грн.

Так, початком примусового виконання наказу №22/654 є винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 березня 2003 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва у справі від 18 серпня 2020 року по справі №22/654 здійснено заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №22/654 від 30 січня 2003 року Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" його процесуальним правонаступником - Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28; ідентифікаційний код 30019775).

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27 грудня 2012 року Дочірня компанія "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" припинена як юридична особа за рішенням засновників. Водночас, правонаступником Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" зареєстровано юридичну особу - Акціонерне товариство "Укргазвидобування".

За таких обставин Акціонерне товариство "Укргазвидобування" є правонаступником прав та обов`язків Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Так, 11 вересня 2020 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорним Володимиром Вікторовичем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної компанії "Нафтогаз України" у розмірі 6106,60 грн.

Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорним Володимиром Вікторовичем 11 вересня 2020 року прийнято постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження з Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної компанії "Нафтогаз України" у розмірі 457,92 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваними постановами та вважаючи дії при їх складанні протиправними, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що норми чинного законодавства дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору, як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору. Виконавче провадження відкрито до набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII і питання про розмір виконавчого збору вирішено державними виконавцем після поновлення виконавчого провадження, що не суперечить вимогам статті 40 цього Закону.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV встановлено, що державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Так, відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції прийнято постанову від 03.03.2003 року про відкриття виконавчого провадження №1815-в04 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.01.2003 року по справі №22/654 щодо стягнення з ДК "Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз України" (правонаступником, якого визначено АТ "Укргазвидобування") основного боргу в сумі 57498,00 грн, встановлено семиденний термін з дня отримання для добровільного виконання постанови.

Згідно з статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV: державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до статті 24 цього Закону (частина перша); якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання (частина шоста).

Частиною 1 статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV встановлено, що у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом, а в разі невиконання рішення немайнового характеру в строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного виконання рішення в тому ж порядку стягується виконавчий збір у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - громадянина і в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - з боржника - юридичної особи.

Судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що станом на 18.09.2020 року боржником не було виконано наказ Господарського суду міста Києва від 30 січня 2003 року за №22/654 "Про примусове виконання рішення".

Згідно матеріалів справи, платіжним дорученням від 19.08.2020 року №321305 АТ "Укргазвидобування", як правонаступник боржника, сплачено 61065,98 грн зі сплати боргу за постановою від 03.03.2003 року у виконавчому провадженні №1815-в04, про що повідомив відповідача листом від 20.08.2020 року.

Так, 05.10.2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV втратив чинність (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII).

Відповідно до Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII: рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7).

За змістом наведених норм, положення Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, тому такі дії підлягають завершенню в порядку такого Закону. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата аналогічна позиція постанови Верховного Суду 31.08.2020 року по справі №420/6591/18, 28.10.2020 року по справі №640/21075/19.

Виконавче провадження №1815-в04 розпочато на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2003 року №1815-в04, водночас оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №1815-в04 прийняття 21.08.2020 року, тобто на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови від 21.08.2020 року та вчинення державними виконавцем відповідних дій з її прийняття): виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина перша); виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга).

Частиною 5 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (пункт 1); у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини (пункт 2); якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (пункт 3); за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону (пункт 4); у разі виконання рішення приватним виконавцем (пункт 5); за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (пункт 6).

Згідно з частиною 9 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Так, апелянт стверджує, що відповідач не мав правових підстав для стягнення виконавчого збору, оскільки державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом Господарського суду міста Києва від 30.01.2003 року по справі №22/654, в примусовому порядку суму не стягнув. Водночас борг сплачено AT "Укргазвидобування" добровільно на рахунок Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). При цьому, представник позивача вказав правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11.03.2020 справі №2540/3203/18.

Колегія суддів вважає дані твердження позивача помилковими, так, як статтю 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII викладено в новій редакції згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року.

Водночас, Великою Палатою Верховного Суду по справі №2540/3203/18 надавалась правова оцінка постанові державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 03.08.2018 та здійснювалось тлумачення статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, за частиною другої якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. При цьому, "Прикінцеві та перехідні положення" Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475 не містять особливостей введення в дію наведених змін, відповідно нова редакція статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, підлягає застосуванню з 28.08.2018 (наприклад, постанова Верховного Суду від 28.10.2020 справа №640/21075/19).

На противагу наведеній нормі, у справі, що розглядається, станом на час виникнення спірних відносин з вчинення дій державним виконавцем та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції Закону України від 03.07.2018 №2475-VIII) передбачалось стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від обставини сплати боржником боргу самостійно.

Колегія суддів, також, звертає увагу, що сплата позивачем на користь стягувача суми боргу відбулась після відкриття виконавчого провадження, через сім років, що не може вважатись добровільним виконанням рішення суду, а є свідченням його виконання в рамках виконавчого провадження №1815-в04.

Отже, доводи апелянта про те, що виконавчий збір сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки відповідно до частини другої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови від 11.08.2020 та вчинення дій державним виконавцем) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, тобто незалежно від обставин стягнення такої суми державним виконавцем чи перерахування стягуваної суми боржником самостійно.

Щодо посилання апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови на частину 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 5 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відтак, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

Доводи представника позивача, що у 2003 році, вже була винесена постанова про стягнення виконавчого збору, колегія суддів не приймається до уваги, оскільки дана постанова була прийнята відносно іншої юридичної особи і даних щодо її виконання в матеріалах справи не міститься.

У даному випадку, виконавче провадження відкрито до набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII. Питання про розмір виконавчого збору вирішено державними виконавцем після поновлення виконавчого провадження, що не суперечить вимогам статті 40 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови та відповідних дій державного виконавця, їх відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в оскаржуваній постанові про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 25.06.2020 року відповідачем наведено перелік витрат виконавчого провадження, а саме: плата за користування АСВП - 69 грн.; конверт не маркований С4 - 0,54*12 =6,48 грн.; поштові марки - 165 грн; аркуші формату А4 - 0,16*32+ 5,12 грн.; витрати на друк листів на принтері 0,23*32= 7,36 грн.; телекомунікаційні послуги (інтернет) - 108, 33 грн.; витрати по оформленню матеріалів виконавчого провадження (канцтовари) - 40, 00 грн.; інші витрати виконавчого провадження, здійсненні під час проведення виконавчих дій - 56,53 грн.

Таким чином оскаржувані дії щодо прийняття постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, а як наслідок і сама постанова є правомірною.

Крім того, жодними нормами не визначено обов`язку надавати та надсилати сторонам виконавчого провадження доказів на підтвердження понесених державним/приватним виконавцем витрат на проведення виконавчих дій.

Колегія суддів звертає увагу, що належний розрахунок витрат виконавчого провадження не передбачає обов`язку державного або приватного виконавця документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 23 березня 2019 року у справі №750/6794/17 щодо скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Оскільки вимога про стягнення на користь АТ "Укргазвидобування" за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) коштів є похідною від попередніх, відповідно така вимога також не підлягає задоволенню.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження №6580318 відкрито 05.01.2005 році та на даний час зупинено провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors), а отже твердження апелянта про те, що оскаржувані постанови винесені з порушенням вимог законодавства є безпідставним, як і посилання на те, що державний виконавецем двічі стягнуто виконавчий збір.

Колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк