Справа № 140/15643/20
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/15643/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Підгайцівської сільської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Підгайцівської сільської ради (далі відповідач, сільська рада) про визнання протиправним рішення від 09.10.2020, яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с.Підгайці; зобов`язання повторно розглянути заяву позивача від 10.09.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с.Підгайці Луцького району у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що маючи намір скористатися своїм правом, передбаченим ст.121 Земельного кодексу України, ОСОБА_1 10.09.2020 подав до сільської ради заяву (із всіма передбаченими законодавством додатками) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с.Підгайці Луцького району. Проте, відповідачем прийнято рішення №19/6 від 09.10.2020, яким відмовлено в наданні такого дозволу на тій підставі, що вказана позивачем земельна ділянка відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач вважає дану відмову протиправною, оскільки відповідно до п.3 ст.22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Позивач зазначає, що оскільки ділянка, на яку він претендує, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, то відповідно відмова сільської ради є такою, що суперечить законодавству.

Також звертає увагу, що ділянка, на яку він претендує, не сформована, тобто відсутній кадастровий номер, чіткі межі і відповідно не визначено її цільове призначення, оскільки цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам та юридичним особам у власність чи користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою у формі бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02.04.2002 №449, передбачено графу «Цільове призначення (використання) земельної ділянки». Підгайцівською сільською радою лише відповідно до «Схеми планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради» заплановано ведення товарного сільськогосподарського виробництва на масиві, ділянці, яку він обрав.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.12).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а.с.16-17) відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення. При цьому вказав, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території с.Підгайці Луцького району, є невідповідність її місця розташування вимогам законів, зокрема, місце розташування спірної земельної ділянки, яку позивач просить надати йому для ведення особистого селянського господарства, згідно Схеми планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради відноситься до категорії земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Таким чином, відповідно до Схеми планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради бажана для отримання позивачем земельна ділянка передбачена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та не входить до переліку земельних ділянок для безоплатної передачі у власність на підставі ст.121 Земельного кодексу України. Посилання позивача на ст.ст.33 та ст.37-1 Земельного кодексу України не передбачає виділення йому безоплатно земельної ділянки, а надає можливість власникам земель сільськогосподарського призначення використання їх для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, відповідач зазначив, що Генеральний план с.Підгайці знаходиться в процесі розроблення, а тому в даний час не має можливості задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 10.09.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до Підгайцівської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована в с.Підгайці Луцького району (а.с.7).

09.10.2020 Підгайцівська сільська рада прийняла рішення №19/6 від 09.10.2020 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, згідно результатів голосування, в зв`язку з відсутністю вільних земель. Ділянка вказана у графічному матеріалі відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно із частинами першою-третьою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Цей перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним. Водночас, вмотивована відмова має містити пояснення з вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17, від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

Судом встановлено, що, звертаючись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, позивач подав необхідні графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.18).

Обґрунтовуючи відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач у спірному рішенні зазначив, що ділянка, вказана у графічному матеріалі, відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

При цьому у відзиві на позову заяву сільська рада зазначила, що місце розташування спірної земельної ділянки, яку позивач просить надати йому для ведення особистого селянського господарства, згідно Схеми планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради відноситься до категорії земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Так, згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 даного Закону планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням.

За правилами статті 13 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на регіональному рівні здійснюється шляхом розроблення схем планування території Автономної Республіки Крим, областей та районів. За рішенням Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних (районних) державних адміністрацій можуть розроблятися схеми планування окремих частин Автономної Республіки Крим, областей (районів).

Отже, Схема планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради в силу вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є містобудівною документацією, яка повинна враховуватись при вирішенні питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як встановлено судом, відповідно до Схеми планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради земельна ділянка, яку має намір отримати позивач в межах норм безоплатної передачі, відноситься до земель із цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (а.с.18-20).

Таким чином, оскільки визначене позивачем бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам іншої містобудівної документації, в даному випадку Схемі планування частини Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради, тому відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення.

Покликання позивача на ту обставину, що в силу вимог частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам в тому числі і для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд до уваги не бере, оскільки в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок, визначених статтею 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за такими видами цільового призначення: для ведення фермерського господарства, для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), для індивідуального дачного будівництва та для будівництва індивідуальних гаражів.

Набуття у власність громадянином України земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва можливе за правилами глави 20 «Продаж земельних ділянок або прав на них на підставі цивільно-правових договорів» ЗК України. Зокрема, у статті 130 даної глави ЗК України зазначено, що покупцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва можуть бути громадяни України, які мають сільськогосподарську освіту або досвід роботи у сільському господарстві чи займаються веденням товарного сільськогосподарського виробництва.

Крім того, посилання позивача на вимоги статтей 33 та 37-1 ЗК України є необґрунтованими, оскільки даними нормами земельного законодавства надано право власникам та землекористувачам використовувати земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, також для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зміни цільового призначення таких земельних ділянок.

Позивач в даному випадку не є власником чи землекористувачем, а лише має намір отримати земельну ділянку в межах норм безоплатної передачі.

Також суд не бере до уваги посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02.04.2002 №449, оскільки остання втратила чинність 23.07.2013.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, при його прийнятті діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій