Справа № 463/4220/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 463/4220/17 пров. № А/857/862/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова (головуючий суддя Шеремета Г.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Львові о 10 год. 58 хв. 14 вересня 2020 року, повне судове рішення складено 21 вересня 2020 року, у справі №463/4220/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України Західного регіонального управління Львівського прикордонного загону, начальника 2-го відділу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону капітана Грабовського Сергія Анатолійовича, інспектора прикордонної служби 2-ї категорії відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону прапорщика Власенко Мирослави Володимирівни про визнання дій неправомірними, скасування рішень та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

21.08.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної прикордонної служби України Західного регіонального управління Львівського прикордонного загону, начальника 2-го відділу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону капітана Грабовського Сергія Анатолійовича, інспектора прикордонної служби 2-ї категорії відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону прапорщика Власенко Мирослави Володимирівни, просив визнати неправомірними дії начальника 2-го відділу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону капітана Грабовського Сергія Анатолійовича, скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №055433, винесену 16.03.2015 Львівським прикордонним загоном відділу прикордонної служби «Рава-Руська» та стягнути з Державної прикордонної служби України Західного регіонального управління Львівського прикордонного загону моральну шкоду у розмірів 200000,00 гривень.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для скасування заборони в`їзду в Україну є лише фактична сплата штрафу за вчинення адміністративного правопорушення громадянином ОСОБА_1 . Суд першої інстанції вказав, що 11.04.2016 штраф в розмірі 510 гривень внесено громадянином ОСОБА_1 до державного бюджету України, що суд першої інстанції розцінив як визнання позивачем та підтвердження вчиненого адміністративного правопорушення та дійшов висновку, що дії Львівського прикордонного загону щодо винесення рішення про заборону в`їзду в Україну прийняте начальником Львівського прикордонного загону, та рішення про його скасування прийняті з дотриманням норм чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що текст протоколу, складеного 16.03.2015, був не зрозумілим, оскільки такий складений мовою, якою позивач не володіє. Скаржник вказує, що при складання протоколу перекладача залучено не було, примірник протоколу вручено позивачу, хоч останній не знав, яке порушення вчинив. Скаржник зазначає, що не зрозумів, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбуватиметься 16.03.2015. Вказує, що складання протоколу 16.03.2015 щодо іноземця, якому не забезпечено перекладача, є неприпустимим. Скаржник вважає дії інспектора прикордонної служби щодо складання протоколу протиправними, а сам протокол, таким, що складений порушенням встановлених законодавством вимог. Скаржник зазначає, що штраф сплатив з метою прискорення часу зустрічі з дружиною та дітьми. Вважає, що могло бути застосовано більш м`яке адміністративне стягнення ніж штраф. Зазначає, що начальник 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби не є керівником підрозділу органів охорони державного кордону, а тому не мав підстав розглядати справу про адміністративні правопорушення і накладати стягнення. Вказує, що зазнає душевних страждань, що є моральною шкодою.

Державна прикордонна служба України Західного регіонального управління Львівського прикордонного загону подала відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що факт порушення позивачем вимог міграційного законодавства підтверджується відмітками (штампами) в паспорті, позивач був обізнаний про дату розгляду справи в адміністративному порядку, після сплати штрафу та надання відповідного підтвердження рішення про заборону в`їзду в Україну відносно позивача було скасовано.

В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Позивач в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином, з врахуванням вимог статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 16 березня 2015 року інспектором прикордонної служби 2-ї категорії відділу прикордонної служби «Рава-Руська» прапорщиком Власенко М.В. складено відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ №055433 за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 2 статті 203 КУпАП.

У протоколі зазначено, що 16 березня 2015 року о 12 год. 30 хв. в пункті пропуску «Рава-Руська», що відносить до Річнівської сільської ради Жовківського району Львівської області, під час проходження прикордонного контролю на виїзд з України до республіки Польща, у легковому автомобілі марки «Опель» р/н НОМЕР_1 , виявлена особа, яка пред`явила на паспортний контроль паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , виданий 19 вересня 2013 року, орган, що видав ФМС 76007 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даний громадянин перебував на території України більше 90 днів (101 день) протягом 180 днів з дати першого в`їзду - 16 вересня 2014 року в періоди з 16.09.2014 по 29.09.2014, з 05.10.2014 до 06.10.2014, з 06.10.2014 по 19.10.2014, з 30.12.2014 по 16.03.2015, тобто перевищив встановлений термін перебування на 11 днів, чим порушив підпункт 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та ОБГ на території України, затвердженого Постановою КМУ від 15.07.2012 №150.

Повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 16.03.2015 о 12 год. 50 хв. у приміщенні відділу прикордонної служби «Рава Руська».

16.03.2015 начальником 2-го відділу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону капітана Грабовського Сергія Анатолійовича винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №055433, згідно з якою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вважаючи дії щодо складання протоколу та винесення постанови протиправними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 3773-VI).

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною 1 статті 9 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Пунктом 15 статті 4 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи копій паспорта позивача, у такого на час спірних правовідносин було відкрито візу С, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 567 «Про затвердження Правил оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію», чинної на час виникнення спірних правовідносин, є короткостроковою візою - оформляється іноземцям та особам без громадянства для в`їзду в Україну, якщо строк їх перебування в Україні не перевищує 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду.

Відповідно до частини 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Згідно з підпункту 2 пункту 1 статті 12 Закону України «Про прикордонний контроль», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відмітка про перетинання державного кордону проставляється в імміграційних картках іноземців, осіб без громадянства, якщо в їх паспортних документах не передбачено сторінок для відміток про перетинання державного кордону.

Порядок внесення відомостей про осіб, які перетнули державний кордон, передбачений наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 червня 2007 року №472 «Про затвердження Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05 липня 2007 року № 765/14032 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 3 Положення база даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» (далі - База даних осіб), - автоматизований банк даних відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства, зареєстрованих у пунктах пропуску через державний кордон, та відповідно документів громадян України на право виїзду з України і в`їзду в Україну, у тому числі паспорта громадянина України, та паспортних документів іноземців та осіб без громадянства.

Пунктом 10 вказаного Положення передбачено, що уведення інформації до Бази даних осіб здійснюється посадовими особами підрозділів органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, які в установленому порядку призначені і несуть службу в прикордонному наряді «Перевірка документів» із зазначенням реквізитів, перелік яких додається.

Відповідно до пункту 14 Положення відомості про особу вводяться до Бази даних осіб посадовими особами із документів громадян України на право виїзду з України і в`їзду в Україну, паспорта громадян України та паспортних документів іноземців та осіб без громадянства із застосуванням приладів для автоматичного зчитування машинозчитувальної зони паспортних документів (паспортрідерів), у тому числі і з електронних чіпів, що містять інформацію про власника, зокрема й інформацію про його біометричні дані, а в разі відсутності таких приладів чи даних у машинозчитувальній зоні - уручну.

Згідно з пунктом 25 Положення доступ до інформації, що зберігається в Базі даних осіб, надається уповноваженим посадовим особам Державної прикордонної служби України, інших правоохоронних органів та органів державної влади (далі - користувачі) відповідно до законодавства в порядку, що визначається окремим наказом Адміністрації Держприкордонслужби України.

Загальні засади організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон встановлено Інструкцією з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженою Наказом Адміністрації ДПС від 05 червня 2012 року № 407, відповідно до підпункту 2.5.6 пункту 2.5 якої під час проведення стандартної перевірки документів прикордонний наряд «Перевірка документів» повинен здійснити пошук необхідної інформації у відповідних базах даних Державної прикордонної служби України.

Згідно з підпунктом 2.8.2 пунктом 2.8 вказаної Інструкції під час здійснення стандартної перевірки документів іноземців та осіб без громадянства потрібно додатково перевіряти - під час виїзду з України: документи, передбачені частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; виконання вимог щодо дотримання встановлених законодавством правил і строків перебування в Україні (підраховується автоматизовано відповідно до Положення).

Так, відповідно до пункту 4 Положення про базу даних «Відомості про іноземців та осіб без громадянства, які перевищили термін реєстрації паспортних документів в Україні», уповноваженим посадовим особам органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України в разі виявлення іноземців та осіб без громадянства за базою даних «Відомості про іноземців та осіб без громадянства, які перевищили термін реєстрації паспортних документів в Україні» під час здійснення прикордонного контролю, забезпечити, зокрема, при виїзді з України - прийняття рішень щодо притягнення таких осіб до адміністративної відповідальності в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною 4 статті 13 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземці або особи без громадянства, які не підтвердили дотримання ними правил та строку перебування на території України, притягуються до відповідальності відповідно до закону.

Охорони законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством є завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Відповідно до статті 16 КУпАП іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України. Питання про відповідальність за адміністративні правопорушення, вчинені на території України іноземцями, які згідно з чинними законами та міжнародними договорами України користуються імунітетом від адміністративної юрисдикції України, вирішуються дипломатичним шляхом.

Згідно з частиною 2 статті 203 КУпАП недодержання іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку реєстрації або порушення встановленого терміну перебування в Україні, виявлені в пунктах пропуску через державний кордон України, - тягнуть за собою попередження або накладення штрафу від тридцяти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до статті 222-2 КУпАП центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, законодавства про перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, про транзитний проїзд через територію України, а також питання щодо реєстрації місця проживання (статті 197-201, частина перша статті 203, статті 204, 205, 206). Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу.

Матеріалами справи встановлено, що позивач перевищив строк перебування на території України, що сам позивач не заперечує, однак вказує, на відсутність можливості завчасно правильно розрахувати і спланувати час перебування на території України, порушення законодавства під час складання протоколу про адміністративне правопорушення від 16.03.2015 та відсутності повноважень у начальника 2-го відділу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону капітана ОСОБА_2 на розгляд справи про адміністративне правопорушення та накладення стягнення. Останнє, на переконання позивача, є найбільш суворим покаранням.

Аналогічні аргументи наведено і у апеляційній скарзі.

Щодо зазначеного скаржником порушення порядку складання протоколу про адміністративне правопорушення від 16.03.2015, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно з статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.09.2013 № 898 затверджено Інструкцію з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Інструкція №898), яка визначає порядок оформлення, розгляду та обліку матеріалів про адміністративні правопорушення, протидію яким віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №898 складати протоколи про адміністративні правопорушення та протоколи про адміністративні затримання мають право всі військовослужбовці та працівники Держприкордонслужби, які безпосередньо виконують завдання з охорони державного кордону України.

Нормами розділу ІІІ Інструкції №898 встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення (далі - протокол) складається у двох примірниках на спеціальному бланку, який містить серію та номер, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Усі реквізити протоколу заповнюються державною мовою розбірливим почерком.

У протоколі зазначаються: дата і місце його складання; посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; посилання на пункт (статтю) нормативно-правового акта, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, ініціали та місце проживання свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Бланк протоколу має номер та серію.

Уповноважена посадова особа зобов`язана роз`яснити особі, стосовно якої складається протокол, її права, передбачені статтею 268 КУпАП, та зміст статті 63 Конституції України, про що робиться відмітка у протоколі, яка засвідчується підписом зазначеної особи.

Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, пропонується надати письмові пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які викладаються в протоколі і засвідчуються її підписом. Письмові пояснення можуть додаватися до протоколу окремо, про що робиться відповідний запис у протоколі.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, надати письмові пояснення про це робиться відповідний запис у протоколі.

У разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, володіє тільки іноземною мовою, уповноважена посадова особа призначає перекладача, який зобов`язаний з`явитися і зробити повно й точно доручений йому переклад.

Протокол підписується уповноваженою посадовою особою та особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також свідками, потерпілими (за їх наявності).

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу уповноважена посадова особа робить про це відповідний запис на останній сторінці протоколу, який засвідчує своїм підписом та підписами двох свідків.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати письмові пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, де може викласти мотиви своєї відмови від його підписання чи отримання. Пояснення та зауваження додаються до протоколу.

До матеріалів справи долучено копію протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ №055433 від 16.03.2015 в якому зазначено : «Гр. ОСОБА_1 українською мовою не володіє, послуги перекладача не потребує. Бажає давати пояснення російською мовою.»

В графі вказаного протоколу «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (можуть бути додані окремо)» ОСОБА_1 власноручно написано: «с протоколом не согласен» проставлено підпис, прізвище та ініціали російською мовою.

Окрім того, як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення ЗхРУ №055433 від 16.03.2015 в присутності понятих ОСОБА_1 відмовився підписувати протокол, причини відмови не вказав.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що позивач з 1993 по 2019 роки перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України з ОСОБА_3 . Від шлюбу народилися син та донька відповідно 1993 року та 1999 року народження. Як зазначено позивачем в апеляційній скарзі, більшу частину свого життя проживав разом з сім`єю на Україні.

Зазначене на переконання суду апеляційної інстанції вказує на те, що позивач українську мову, яка є державною мовою та якою велося провадження, розуміє; не відноситься до осіб, які володіють тільки іноземною мовою; зміст зазначеного протоколу зрозумів, зокрема і щодо дати, місця та часу розгляду справи про адміністративне правопорушення; від послуг перекладача відмовився.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що порушення суб`єктом владних повноважень окремих вимог процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення може бути підставою для скасування рішення, прийнятого за результатами такого розгляду, та звільнення особи порушника від відповідальності за умови, що такі порушення вплинули або об`єктивно могли вплинути на правомірність прийняття вказаного рішення.

Беручи до уваги встановлені у справі обставини в їх сукупності, відсутність доказів вимоги позивача скористатися правом на отримання послуг перекладача, власноручно зроблені позивачем записи у протоколі про адміністративне правопорушення ЗхРУ №055433 від 16.03.2015 щодо незгоди з таким, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин відповідачами дотримано систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, що є законодавчими гарантіями об`єктивного та справедливого розгляду справи про адміністративне порушення.

Щодо аргументів скаржника про відсутність у начальника 2-го відділу інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону капітана ОСОБА_2 повноважень на розгляд справи про адміністративне правопорушення та накладення стягнення, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки відповідно до пункту 2.3 Інструкції №898 від імені Держприкордонслужби розглядати справи про адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення мають право, зокрема, керівники підрозділів органів охорони державного кордону та Морської охорони, які безпосередньо виконують завдання з охорони державного кордону України.

В свою чергу, відділення або група інспекторів прикордонної служби є підрозділом, який безпосередньо виконує завдання з охорони державного кордону України на ділянці відділу прикордонної служби у визначений час, здійснює прикордонний контроль і пропуск через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, виявляє та припиняє правопорушення, протидію яким законодавством України віднесено до компетенції Держприкордонслужби.

Таким чином, покликання скаржника на винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення неповноважною посадовою особою, на переконання суду апеляційної інстанції, є безпідставним.

Щодо можливості застосування до позивача за порушення частини 2 статті 203 КУпАП попередження як виду адміністративного стягнення, то суд апеляційної інстанції зауважує, що застосоване відповідачем стягнення відповідає характеру вчиненого позивачем порушення та меті застосовується адміністративного стягнення - виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін суд апеляційної інстанції приходить до висновку про дотримання відповідачами вимог законодавства при розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесенні оскаржуваної постанови, відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від розглянутих вимог, а тому відсутні правові підстави для задоволення такої.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 273, 286, 308, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 року у справі №463/4220/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 18.02.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України