Справа № 160/16441/20
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
1. 09.12.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій позивач, з урахуванням уточнень від 28.12.2020 року, просить суд:
- визнати дії відповідача протиправними, а саме: вчинення відповідачем прямої дискримінації по відношенню до позивача на підставі особистої неприязні та помсти, причиною таких дій є реалізація його Конституційного права на судовий захист його Законних прав та інтересів згідно ст.55 Конституції України. Дискримінація проявляється в:
- обмеженні Законних прав позивача згідно статті 18 Закону України "Про звернення громадян", права бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року;
- ігноруванні Законного зобов`язання згідно статті 19 Закону України "Про звернення громадян" на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- порушенні відповідачем вимог статті 24 Конституції України, а саме: умисному створенні обмежень для реалізації його Законних прав згідно ст.18 та ст.19 Закону України "Про звернення громадян" на підставі відчуття не приязні до нього особи та помсти за реалізацію його права звернення до суду, щодо протиправної бездіяльності відповідача, справа №160/5187/20;
- порушенні відповідачем вимог частини 2 статті 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні";
- зобов`язати відповідача утриматися від певних дій, а саме: припинити вчинення дискримінації відносно нього, яка проявляється в протиправному обмеженні його Законних прав згідно статей 18, 19 Закону України "Про звернення громадян";
2. Ухвалою суду від 14.12.2020 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, залишено без задоволення, позовну заяву, залишено без руху, з підстав передбачених ст.ст.160, 169 КАС України зі встановленням строку для усунення виявлених недоліків.
3. 28.12.2020 року позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із уточненим позовом.
5. 18.01.2021 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме:
- звернення позивача від 04.09.2020 року;
- звернення позивача від 16.10.2020 року;
- відомості (інформацію) щодо повідомлення позивача про розгляд його звернення від 04.09.2020 року та інші докази щодо суті спору.
6. 26.01.2021 року позивачем до голови Вищої ради правосуддя та голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду надіслано заяву, в якій позивач просив суд:
7. Ухвалою суду від 01.02.2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участі, було відмовлено. Витребувано у Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини належним чином засвідчені копії таких документів:
- звернення позивача від 04.09.2020 року;
- звернення позивача від 16.10.2020 року;
- всі наявні матеріли щодо звернення/розгляду звернення позивача від 04.09.2020 року;
- інформацію від представника відповідача - Клапчука Руслана, щодо розгляду звернення позивача від 04.09.2020 року та надання відповідної відповіді;
- відповідь на звернення позивача від 04.09.2020 року;
- інформацію (відомості) про виклик позивача для реалізації його права бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року;
- інформацію щодо реалізації прав інших громадян бути присутніми під час розгляду їх звернення;
- відомості (інформацію) щодо повідомлення позивача про розгляд його звернення від 04.09.2020 року та інші докази щодо суті спору.
8. 08.02.2021 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на адміністративний позов разом із витребуваними судом доказами по справі.
9. 08.02.2021 року позивачем до матеріалів справи долучена заява, звернута у тому числі до Голови Верховної Ради України, судді Ількову В.В., уповноваженому Верховної Ради України Денісовій Л., голові офісу Української гельсінської спілки з прав людини.
10. 15.02.2021 року відповідачем долучені додаткові докази по справі.
11. 17.02.2021 року позивачем надана письмова відповідь на відзив.
12. У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
13. Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
14. У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
15. Отже, рішення у цій справі приймається судом 18.02.2021 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
16. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.09.2020 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, з приводу дискримінації його прав з боку міської влади Львова, яка, на його думку, використовує адміністративний ресурс «Гаряча лінія міста» для передвиборчого піару міського голови Львова, як кандидата на посаду міського голови м.Львів, і в той же час адміністратор зазначеного адміністративного ресурсу приховує інформацію, щодо проблем в місті та умисно блокуючи учасників спільноти, які висвітлювали події, що мають реальну, проте негативну інформацію і можуть вплинути на рейтинг діючого міського голови Львова.
17. Позивач вказує, що його громадська діяльність тісно пов`язана з Львівщиною в питаннях поводження з відходами, адже в цьому регіоні екологічні проблеми є дуже актуальними.
18. У прохальній частині звернення п.4 позивач просив реалізувати його право бути присутнім під час розгляду цього звернення з метою захисту його Законних та Конституційних прав.
19. Вказує, що це право надане йому ст.18 Закону України «Про звернення громадян», і є вкрай необхідним елементом захисту його прав. Участь в розгляді його звернення є також засобом контролю за застосуванням норм Законів України під час перевірки та розгляду звернення.
21. Позивач вказує, що для нього не є зрозумілим, яким саме чином Постанова та відомчий наказ можуть позбавити його Законного права бути присутнім під час розгляду його звернення, оскільки в Україні діє принцип Верховенства права.
23. У подальшому, 16.10.2020 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України, вказавши, що обмеження його Законного права є протиправним і має вигляд упередженого ставлення. Вказав про односторонній характер розгляду його звернення від 04.09.2020 року та просив провести повторний розгляд його звернення від 04.09.2020 року з урахуванням вимог чинного Законодавства. У зверненні також зазначив, що його право бути присутнім під час розгляду було обмежене.
25. Проте, особистий прийом є способом подання нового звернення, що є початковою стадією реалізації права на звернення, а право бути присутнім під час розгляду окреслює вже період закінчення перевірки звернення і є елементом захисту законних прав та інтересів безпосередньо під час розгляду.
26. У повторному розгляді повивачу було відмовлено.
27. Посилаючись на таку протиправність дій Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо обмеження реалізації його права бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
28. Відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що розгляд звернення позивача від 04.09.2020 року Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини було здійснено згідно Закону України "Про звернення громадян".
29. Відповідачем зазначено, що звернення Позивача були розглянуті належним чином у передбачений строк, тобто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян».
30. Вказали, що позивач не висловлює незгоду зі змістом або формою отриманої відповіді.
31. На думку, відповідача зміст позовних вимог позивача фактично полягає у незгоді з фактичними обставинами, в яких опинився світ і Україна в тому числі, а саме оголошення Всесвітньою організацією охорони здоров`я спалаху нового коронавірусу SARS-СоV-2 - пандемією.
32. Обмеження спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) позивач вважає порушенням його права, передбаченого статтями 18,19 Закону України «Про звернення громадян».
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
33. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого.
34. 04.09.2020 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у якій зазначав, що є учасником групи «1580 Гаряча лінія міста Львова» в мережі Fасеbооk, у якій висвітлює питання у сфері поводження з відходами. Стверджував, що 04.08.2020 року дізнався про обмеження адміністратором ресурсу його права подавати повідомлення та залишати коментарі без надання жодних пояснень щодо причин такого блокування.
35. З цього приводу 11.08.2020 року позивачем було подано скаргу до міського голови м. Львова з проханням пояснити підстави блокування на ресурсі.
37. Позивач у заяві до Уповноваженого просив:
- відкрити провадження по факту неправомірного обмеження мого права бути присутнім підчас розгляду мого звернення від 11.08.2020 року, ст.18,19 Закону України «Про звернення громадян»;
- відкрити провадження по факту неправомірного обмеження його права на інформацію яке сталось в результаті безпідставного блокування мене в групі Fасеbооk, «1580 Гаряча лінія міста Львова», ст.34 Конституції України;
- відкрити провадження по факту дискримінації його за ознакою громадської діяльності, а саме: висвітлення проблем у сфері поводження з відходами;
- поновити його права і повідомити, яке саме право є поновленим.
38. Окрім цього, позивач у заяві просив розглянути його звернення від 04.09.2020 року у його присутності з метою захисту його Законних та Конституційних прав та надання додаткових аргументів.
39. Також просив, про результати розгляду звернення, вжиті заходи реагування та суть прийнятих рішень повідомити його електронною поштою.
40. Вказана заява позивача від 04.09.2020 року надійшла на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - 07.09.2020 року.
43. Цим листом позивачу було запропоновано направити на електронну адресу Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області, додаткові аргументи чи матеріали, які можуть бути використані під час розгляду його заяви від 04.09.2020 року.
45. Встановлено, що у цьому листі позивачу було запропоновано надати на електронну поштову адресу відповідача додаткові аргументи чи матеріали для розгляду його заяви від 04.09.2020 року.
46. Проте, відповіді від позивача та додаткових аргументів чи матеріалів не було отримано, внаслідок чого його заяву від 04.09.2020 року відповідачем було розглянуто за наявними матеріалами.
47. 16.10.2020 на адресу Секретаріату Уповноваженого надійшла заява позивача від 16.10.2020 року щодо реалізації його права бути присутнім під час розгляду звернення від 04.09.2020 року.
50. Позивач не погоджується із таким розглядом його заяви від 04.09.2020 року, вказує на порушення відповідачем його права передбаченого положеннями в ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян», а саме бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року.
51. Додатково в обґрунтування своєї позиціє позивач вказує, що йому стали відомі обставини розгляду звернення громадянина ОСОБА_2 від 11.09.2020 року №№1,2, звернуті до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, згідно яких у жовтні 2020 року посадовими особами відповідача було здійснено запрошення гр. ОСОБА_2 з метою реалізації його прав, особисто викласти аргументи та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; подавати додаткові матеріали; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги та інших прав, визначених ст.18 Закону України «Про звернення громадян» та запрошено гр. Качура до Секретаріату 13.10.2020 року. При цьому запропоновано врахувати ситуацію, що склалася із поширенням на території України короновірусної інфекції СОVID-19.
53. Окрім цього, позивач посилається на те, що на його думку відповідачем відносно нього вчинено пряму дискримінацію, завдано моральної шкоди.
54. Вирішуючи спір по суті та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
55. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
56. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі №1-29/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органними місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
57. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством, (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.
58. У відповідності до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
59. Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти в викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
60. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
61. У відповідності до статті 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської; діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
62. Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
63. Звернення може бути усним чи письмовим.
64. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
65. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
66. У відповідності до частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
67. Частинами першою, третьою та четвертою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
68. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
69. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
70. Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
71. За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
72. Наведені норми Закону України «Про звернення громадян» вказують, що звернення громадян, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду тим органом чи посадовою особою органу, до якого подано звернення та до повноважень якого входять питання, порушені у зверненні, зазвичай протягом одного місяця, з обов`язковим повідомленням громадянина про результати розгляду; при цьому орган або посадова особа зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти звернену до них заяву та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
73. 04.09.2020 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, з приводу дискримінації його прав з боку міської влади Львова, яка на його думку використовує адміністративний ресурс «Гаряча лінія міста» для передвиборчого піару міського голови Львова, як кандидата на посаду міського голови м.Львів, і в той же час адміністратор зазначеного адміністративного ресурсу приховує інформацію, щодо проблем в місті та умисно блокуючи учасників спільноти, які висвітлювали події, що мають реальну, проте негативну інформацію і можуть вплинути на рейтинг діючого міського голови Львова.
74. Встановлено, що позивач у заяві просив розглянути його звернення від 04.09.2020 року у його присутності з метою захисту Законних та Конституційних прав та надання додаткових аргументів, посилаючись на положення ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян».
75. Стаття 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що особа, яка звернулася із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.
76. У статті 19 Закону України «Про звернення громадян» також визначений обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.
77. З аналізу вказаних норм Закону України «Про звернення громадян» вбачається, що право громадянина особисто викласти свої аргументи особі, що перевіряла звернення не ставиться в залежність від форми розгляду такого звернення (одноособово, колегіально тощо); у свою чергу стаття 19 Закону України «Про звернення громадян» визначає обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб забезпечити реалізацію права громадянина, на його прохання, бути присутнім особисто при розгляді його звернення.
79. Отже, слід дійти висновку, що представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при розгляді заяви позивача від 04.09.2020 року не дотримано право особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, а також право бути запрошеним на засідання відповідного органу, що розглядає заяву чи скаргу, що вказує на протиправність дій відповідача та про необхідність задоволення позову в цій частині.
80. Щодо доводів відповідача про призупинення проведення особистого прийому громадян у громадських приймальнях Уповноваженого у зв`язку із продовженням на всій території України карантину до 31.10.2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 року №760 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» та відповідно до наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.05.2020 року №67.15/20 «Про продовження обмеження проведення заходів» (зі змінами).
81. Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 27 Конституції України обов`язком держави є захист життя людини.
82. Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 17.02.2020 року № 530-ІХ (далі - Закон № 530) на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID -19) власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом може змінюватися режим роботи органів, закладів, підприємств, установ, організацій, зокрема щодо прийому та обслуговування фізичних та юридичних осіб; з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
83. Серед прийнятих Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID -19), немає таких, які обмежували б право громадян на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, і, відповідно, отримання вчасної обґрунтованої відповіді.
84. Таким чином, запровадження Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину відповідно не є підставою для обмеження конституційних прав громадян, зокрема на звернення.
85. Окрім цього, у вересні 2020 року, не було введено в дію посилений карантин.
86. Щодо порядку проведення особистого прийому, а також неможливості реалізації прав заявників, визначених статтею 18 Закону в період дії карантину, установленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2».
87. Законом № 530 врегульовано питання режиму роботи підприємств, установ та організацій на період установлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби.
88. У Прикінцевих положеннях Закону №530 передбачено, що на період карантину роботодавець може доручити, в тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, виконувати протягом певного періоду роботу, визначену трудовим договором, вдома, а також надавати працівнику, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, за його згодою відпустку.
89. Крім того, власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом може змінюватися режим роботи органів, закладів, підприємств, установ та організацій, зокрема, щодо прийому та обслуговування фізичних та юридичних осіб. Інформація про такі зміни повинна доводитися до відома населення з використанням вебсайтів та інших комунікаційних засобів.
90. Тобто на період карантину усі підприємства, установи та організації, у тому числі державні органи та органи місцевого самоврядування, повинні створити умови для переведення працівників на дистанційну роботу (вдома) або організувати позмінну роботу.
91. Згідно матеріалів справи, встановлено, що з метою забезпечення належної роботи Секретаріату в умовах введеного в державі карантину та з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції, Уповноваженим прийнято наказ від 22.05.2020 року №67.15/20 «Про продовження обмеження проведення заходів», згідно якого представникам Уповноваженого та посадовим особам Секретаріату наказано призупинити проведення особистих прийомів у громадських приймальнях та виїзні прийоми згідно із графіком, затвердженим наказом Уповноваженого від 25.07.2018 року № 33/02-18 «Про затвердження графіка особистого прийому заявників».
92. Відповідно до частин першої та четвертої статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України; у рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.
93. Проте, у цьому випадку мова йде не про особистий прийом громадян, а реалізацію права позивача, передбаченого положеннями ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян».
94. Згідно матеріалів справи та наданих учасниками справи доказів, встановлено, що під час розгляду звернення громадянина ОСОБА_2 від 11.09.2020 року №№1,2, а саме 09.10.2020 року, тобто під час дії тимчасового обмеження у прийомі громадян та встановлення особливого порядку роботи працівників Секретаріату, уповноваженими особами відповідача було здійснено запрошення ОСОБА_2 з метою реалізації його прав, особисто викласти аргументи та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; подавати додаткові матеріали; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги та інших прав, визначених ст.18 Закону України «Про звернення громадян» 13.10.2020 року.
96. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, доводи відповідача про тимчасові обмеження у прийомі громадян та встановлення особливого порядку роботи працівників Секретаріату, та дотримання положень ст.ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», є неналежними.
97. У матеріалах справи міститься лист-запрошення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини №734.2/21/42 від 03.02.2021 року, скерованого позивачеві, згідно якого ОСОБА_1 , з метою реалізації прав, визначених статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» щодо участі у розгляді звернень позивача від 04.09.2020 та від 16.10.2020 року, запропоновано позивачу прибути 08.02.2020 року о 11:00 год. до Громадської приймальні Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області (м. Львів, вул. Винниченка, 18, каб. №106).
98. Щодо доводів позивача, що Уповноважений та його представник Р. Клапчук діючи спільно та маючи на меті реалізацію «помсти» через звернення позивача до суду у іншій справі (№160/5187/20), вчиняють, на думку позивача, пряму дискримінацію шляхом умисного протиправного обмеження його законних прав гарантованих статтями 18 та 19 Закону України «Про звернення громадян», що робить неможливим реалізацію позивачем конституційного права на звернення.
101. У своїй скарзі до Уповноваженого позивач зазначав, що 20.11.2019 звернувся зі скаргою до голови Львівської обласної державної адміністрації (далі - Львівська ОДА) Мальського М.М. , на бездіяльність органів місцевого самоврядування в особі міського голови м. Львова Садового А.І. та його команди, просив втрутитись та захистити права людей, а також попередити масові адміністративні правопорушення. Позивач стверджував, що, в порушення вимог статті 7 Закону України "Про звернення громадян", його скаргу від 20.11.2019 протиправно скеровано заступником голови Львівської ОДА Т. Гренем за належністю на розгляд до Львівської міської ради.
102. Позивач, посилаючись на бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в частині порушень вимог статті 40 Конституції України та статей 18,19,20 Закону України "Про звернення громадян", а саме - ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін, відносно звернення направленого ним в установленому Законом порядку до електронної адреси відповідача та зареєстрованому 09.12.2019 року секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
103. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року, яке набрало законної сили, у справі №160/5187/20 позовну заяву було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в частині порушень вимог статті 40 Конституції України та статей 18,19,20 Закону України "Про звернення громадян", а саме - ненадання письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом України "Про звернення громадян" термін, відносно скарги, направленої позивачем 09.12.2019 року. Зобов`язано Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянути скаргу позивача, яка зареєстроване 09.12.2019 року, та надати обґрунтовану письмову відповідь з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень відповідно до чинного законодавства.
104. Отже, позивач, посилаючись на матеріали справи №160/5187/20, у яких фігурує представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Клапчук Руслан , вказує на протиправну поведінку Р.Клапчук та обмеження останнім його Законних прав бути присутнім під час розгляду його електронного звернення від 04.09.2020 року.
105. Окрім цього, позивач у позові посилається га те, що Уповноважений та його представник Р. Клапчук діючи спільно та маючи на меті реалізацію «помсти» через звернення позивача до суду у іншій справі (№160/5187/20), вчиняють, на його думку пряму дискримінацію шляхом умисного протиправного обмеження його законних прав гарантованих статтями 18 та 19 Закону України «Про звернення громадян», що робить неможливим реалізацію позивачем конституційного права на звернення.
106. Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
108. Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
109. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
110. Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.
112. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень
113. Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
114. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
115. Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
116. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
117. Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
118. Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.
119. Пунктом 5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
121. Беручи до уваги те, що позивачем не доведено та не надано додаткових доказів завдання йому моральної шкоди, також не наведено міркування, з яких позивач виходив при визначені розміру шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
122. Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
123. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).
124. Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
125. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
126. Разом з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
127. З урахуванням наведеного, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в частині визнання протиправними дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо обмеження реалізації права ОСОБА_1 бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року, а також в частині зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, з дотриманням вимог положень ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян».
128. Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
129. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
130. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
131. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
135. Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
136. Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
137. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
138. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірної відмови позивачу у реалізації його права бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року.
139. Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглядати заяву ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, з дотриманням вимог положень ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян».
140. За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині визнання протиправними дій Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо обмеження реалізації права ОСОБА_1 бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року, а також в частині зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, з дотриманням вимог положень ст.ст.18,19 Закону України «Про звернення громадян».
141. Щодо розподілу судових витрат.
142. Ухвалою суду від 18.01.2021 року заяву ОСОБА_1 про звільнення або відстрочення сплати судового збору, задоволено частково та відстрочено сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) при поданні позовної заяви за позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, до ухвалення судового рішення у справі.
143. Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
144. Відповідно до ч. 3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
145. При поданні до адміністративного суду відповідного адміністративного позову Позивач мав сплатити 840,80 гривень.
146. При цьому, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
147. Згідно ч. 3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
148. Оскільки судом задоволено адміністративний позов частково, то пропорційно задоволеним позовним вимогам судовий збір, який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 630,60 гривень.
149. Судовий збір, який підлягає стягненню з позивача становить 210,20 гривень.
150. Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
151. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
152. Визнати протиправними дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо обмеження реалізації права ОСОБА_1 бути присутнім під час розгляду його звернення від 04.09.2020 року.
153. Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, з дотриманням вимог положень ст.ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян».
154. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
155. Стягнути на користь Державного бюджету України судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 630,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
156. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 210,20 гривень.
157. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_1 ).
159. Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
160. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
161. Повний текст рішення складено 18.02.2021 року.
Суддя В.В Ільков