Справа № 120/5866/20-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 січня 2021 р. Справа № 120/5866/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження при її нарахуванні, передбаченого частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", та зобов`язання нарахувати та виплатити невиплачену суму суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року без застосування встановленого обмеження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що працює на посаді судді Ямпільського районного суду Вінницької області та має право на отримання суддівської винагороди відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Разом із тим, 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Застосування цього обмеження поширюється у тому числі на виплату суддівської винагороди.

Відтак позивач зазначає, що з 18 квітня 2020 року (дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік") відповідач нараховував та виплачував йому суддівську винагороду із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що призвело до зменшення розміру суддівської винагороди.

Позивач вважає такі дії територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області протиправними, оскільки відповідно до статті 130 Конституції України розмір суддівської винагороди не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, окрім як Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Крім того, неправомірне обмеження розміру суддівської винагороди суперечить національним та міжнародним стандартам гарантій незалежності суддів.

Ухвалою від 26 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, залишено без задоволення клопотання позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи та вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 19 листопада 2020 року. Цією ж ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи.

06 листопада 2020 року представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 09 листопада 2020 року подану заяву задоволено.

16 листопада 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 13 квітня 2020 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 відповідно до якої установлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Окрім того, відповідач зазначає, що обмеження суддівської винагороди встановлене Законом №553-ІХ, який набрав чинності 18 квітня 2020 року, а тому нарахування та виплата суддівської винагороди, починаючи з цієї дати, здійснювалися з урахуванням обмежень у розмірі 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Крім того, у відзиві йдеться про те, що Конституція України та жоден з законів України не надає суб`єктам владних повноважень права вибіркового застосування законів та права вирішувати, який закон є якісним, а який ні. До того ж частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи влади та їх посадові особи діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Отже, відповідач не вправі надавати оцінки відповідності законів Конституції України та нормам міжнародного права, а також самостійно вирішувати колізії чинного законодавства, визначаючи яка з норм права є пріоритетною у застосуванні. За наведених обставин, на думку відповідача, відсутні підстави для здійснення задоволення позовних вимог.

У підготовчому засіданні 19 листопада 2020 року представником позивача заявлено клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні, за результатами розгляду якого суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою таке задовольнив, у зв`язку із чим оголошено перерву у судовому засіданні до 21 грудня 2020 року.

15 грудня 2020 року представником позивача подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за результатами розгляду якого ухвалою суду від 16 грудня 2020 року відмовлено задоволенні поданого клопотання.

17 грудня 2020 року представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи довідки Ямпільського районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року, якою підтверджується те, що ОСОБА_1 у період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року перебував у щорічній основній відпустці відповідно до наказу голови суду №62-в від 12 червня 2020 року.

У підготовче засідання, що призначене на 21 грудня 2020 року, сторони не з`явилися, незважаючи на те, що про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлені належним чином.

Водночас, 21 грудня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 січня 2021 року.

У судове засідання 26 січня 2021 року сторони не з`явилися, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Водночас, 25 січня 2021 року на адресу суду від позивача, а також від представника позивача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

З огляду на те, що сторони у судове засідання не з`явилися суд з урахуванням частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку розгляд справи здійснювати в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 займає посаду судді Ямпільського районного суду Вінницької області та має право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX, відповідно до статті 29 якого розмір суддівської винагороди обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 з 29 серпня 2020 року припинено виплату суддівської винагороди в обмеженому розмірі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (надалі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а судді апеляційного суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (частина 8 статті 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини 9 статті 135 Закону №1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Конституційним Судом України в рішенні від 08 квітня 2016 року №4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 зазначено, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) суд конституційної юрисдикції вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відтак, наведені приписи свідчать про те, що законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

Проте, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-IX (надалі - Закон №553-IX), яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29.

Так, статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

В ході судового розгляду встановлено, що з 18 квітня 2020 року (дня набрання чинності Законом №553-ІХ) ОСОБА_1 суддівська винагорода нараховувалась і виплачувалась з урахуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

У цьому рішенні зазначено, що при вирішенні питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-IX Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Крім того, у рішенні вказано, що виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Так, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи як чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Крім того, у вказаному рішенні суд конституційної юрисдикції звернув увагу на те, що згідно з Конституцією України виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130). Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Окрім цього, Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Конституційний Суд України наголосив, що в силу частини другої статті 130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів.

Відтак, наведені приписи свідчать про те, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом застосування Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними на підставі Закону України №553-ІХ, відповідач вчинив дії, що суперечать вимогам частини 2 статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII.

Водночас, доводи відповідача про те, що територіальне управління може проводити нарахування і виплату суддівської винагороди лише в рамках бюджетного законодавства та в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік не спростовують необхідності застосування при цьому норм частини 2 статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII.

За наведених вище обставин відповідачем необґрунтовано з 18 квітня 2020 року зменшено розмір суддівської винагороди позивача.

Відтак, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру відповідно до статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не заслуговують також на увагу посилання відповідача на рішення Ради суддів України №22 від 24 квітня 2020 року, оскільки таке носить рекомендаційний характер.

З приводу вимоги зобов`язального характеру, то варто врахувати наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Водночас, згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.

З огляду на те, що суд дійшов висновку задовольнити позовну вимогу щодо визнання протиправними дій територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати позивачеві у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру відповідно до статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а тому позовна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити невиплачену суму суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року без застосування встановленого обмеження також підлягає задоволенню.

Окрім того, задовольняючи позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача вчинити конкретну дію, суд зважає на те, що така вимога є похідною, що залежить від задоволення основної вимоги.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

За результатами вирішення справи позивач також просить звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

В цій частині слід врахувати, що відповідно до частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Перелік рішень суду, що підлягають негайному виконанню, визначається статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, до негайного виконання допускається рішення суду про стягнення відповідних виплат, а не про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати такі. Тобто, саме у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь позивача недоплачених сум заробітної плати та іншого грошового утримання у відносинах публічної служби суд повинен також визначити суму стягнення за один місяць та в цій частині допустити рішення до негайного виконання.

Разом із тим, обраний у цій справі спосіб захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суддівську винагороду на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" означає, що суму недоплаченої суддівської винагороди повинен визначити сам відповідач в процесі виконання рішення суду після набрання ним законної сили.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для звернення ухваленого рішення до негайного виконання.

Окрім того, відсутні достатні та обгрунтовані підстави для застосування судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання такого рішення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших витрат, що пов`язані з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 243, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження при її нарахуванні, передбаченого частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування встановленого обмеження з урахуванням виплачених сум та з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21018, м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 17; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26286152)

Повний текст рішення складено 26.01.2021

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович