Справа № 640/1311/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року м. Київ № 640/1311/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Апарату Верховної Ради України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити діїі

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Апарату Верховної Ради України із позовом, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати Розпорядження № 3561-п від 19.12.2019 керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В.В. про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України; стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37 881, 20 грн. стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 80 700, 90 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Також судом було відхилено клопотання позивача про мирне врегулювання спору, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем таке клопотання підтримано.

Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні позивача відповідачем було порушено вимоги статті 42 Кодексу законів про працю України, п. 1, ч. 1, ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки порушено процедуру звільнення, яке відбулося без подання Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики щодо його звільнення; не запропоновано наявні на той час вакантні посади з урахуванням її професії чи спеціальності. Крім того, відповідачем протиправно не було враховано відмінні результати атестації позивача, який отримав максимальну атестаційну оцінку "відмінно", чим порушено абзац перший статті 42 Кодексу законів про працю України (КЗпП України); реорганізація секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики як структурного підрозділу не є реорганізацією самого державного органу, тому не може бути підставою для звільнення позивача, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Окрім того, позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, шляхом визначення середнього заробітку в сумі 1894, 06 грн.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що позивача було своєчасно попереджено про звільнення запропоновані наявні вакантні посади головного консультанта в секретаріаті Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики та в секретаріаті Комітету з питань транспорту та інфраструктури, а також в інших структурних підрозділах, від яких позивач відмовилась. За твердженням представника, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем таку вимогу не обґрунтовано та не надано відповідних доказів.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що керівник Апарату Верховної Ради України не мав повноважень звільняти ОСОБА_1 із займаної посади, оскільки останній був призначений на займану посаду заступника завідувача (керівника) секретаріату комітету Верхвоної Ради України розпорядження Голови Верховної Ради України, у той же час розпорядження Голови Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 відсутнє, що свідчить про те, що керівник Апарату Верховної Ради України вийшов за межі законних повноважень.

У запереченнях на відповідь на відзив, відповідач зазначив, що відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір на посади державної служби категорії «Б» і «В» та звільняє їх із таких посад. А відтак, з огляду на вищевикладене, оскаржуваний наказ видано керівником апарату на підставі та у спосіб, визначений Законом.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, розпорядженням Голови Верховної Ради України №1374 від 05.10.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та присвоєно 4 ранг державного службовця.

Розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 №2270-к «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» визначено, зокрема, структуру секретаріатів комітетів Верховної Ради України, штатна чисельність яких становила 350 одиниць. Зокрема, на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики та затверджено його структуру штатною чисельністю в кількості 22 штатні одиниці: керівник секретаріату - 1; заступник керівника секретаріату - 3; головний консультант - 17; старший консультант - 1.

Водночас указаним розпорядженням управлінню кадрів разом з управлінням справами Апарату Верховної Ради України доручено відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» здійснити заходи, пов`язані із змінами, передбаченими цим розпорядженням, та вжити заходів щодо працевлаштування працівників секретаріатів комітетів Верховної Ради України з урахуванням перерозподілу предметів відання комітетів та фаху державних службовців.

23.09.2019 ОСОБА_1 було попереджено про можливе наступне звільнення на підставі ч. 3 ст. 87 Закону України «про державну службу» та ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно відмітки, 03.12.2019 ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади відповідно до кваліфікації останнього та вимог Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 №3561-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та на підставі розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами від 19.09.2019 №2270-к «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання».

Вважаючи вказане розпорядження протиправним, а своє право порушеним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно частини першої та другої статті 1 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015№889-VIII (далі - Закон №889-VIII) державна служба - це публічна служба, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань та функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримання принципів державної служби.

В пункті 3, 7 статті 2 Закону №889-VIII наведені терміни, які вживаються в такому значенні, зокрема: керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноважень від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби здійснюють у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби - керівник відповідного органу.

Керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорії "Б" і "В", звільняє з таких посад, відповідно до цього Закону (пункт 4 частини 2 статті 17 зазначеного Закону).

Пунктом 2 частини другої статті 31 Закону України "Про державну службу" встановлено, що прийняття рішення про призначення на посади державної служби категорії "Б", які здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, - суб`єктом призначення, визначених законом.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 19 вересня 2019 року №2270-к, відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 29 серпня 2019 року №19-ІХ було затверджено структуру секретаріатів, зокрема, утворено Комітет Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019): підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (пункт 1 частини першої); процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (частина третя).

Як вбачається з розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 №3561 позивача звільнено з посади заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики у зв`язку з реорганізацією секретаріату на підставі пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України.

Частиною другою статті 40 КЗпП України (у редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019) встановлено, що звільнення з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто, на роботодавця покладався обов`язок вчинити дії для працевлаштування працівника за його згодою на рівнозначну посаду або в разі відсутності такої на іншу посаду державної служби. Крім того, звільнення за наведених підстав допускалося в разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша); при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга); одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина третя).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 25.01.2019 у справі №826/3806/17, від 19.03.2020 у справі №804/1542/16, від 18.06.2020 у справі №826/25065/15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2019 позивача було попереджено про звільнення з посади, відповідно до ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України через два місяці від дня цього попередження.

Відповідно до вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час попередження позивача про можливе наступне звільнення) при вивільненні працівника за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу роботодавець пропонує йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в первинному структурному підрозділі.

Листом від 02.12.2019 №20-45/3578 Керівником апарату Верховної Ради України запропоновано позивачу роботу в Апараті Верховної Ради України, а саме - вакантні посади головного консультанта секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики; посада головного консультанта секретаріату Комітету з питань транспорту та інфраструктури, згідно переліку вакантних посад в Апараті Верховної Ради України.

Проте, 03.12.2019 позивач від запропонованих посад відмовився, про що свідчить особистий підпис та ініціали останнього, оскільки вказані посади не відповідали професійній підготовці та рівню кваліфікації позивача.

Крім того, листом від 16.12.2019 ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади в 10 Управліннях Апарату Верховної Ради України, в тому числі і посади начальників відділів та заступників відповідних відділів.

Проте, 17.12.2019 позивач від запропонованих пропозицій відмовився, вчинивши особистий підпис під такою пропозицією

Отже, станом на 23.09.2019 - час попередження позивача про можливе наступне звільнення вже були затверджені структура та штатна чисельність секретаріатів комітетів Верховної Ради України.

Відповідно до частини 5 статті 22 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019) реорганізацією державного органу є злиття, приєднання, поділ, перетворення.

Згідно частини 4 статті 36 КЗпП України в разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 29.08.2019 № 19-IX утворено 23 комітети Верховної Ради України дев`ятого скликання, встановлено кількісний склад народних депутатів України, які можуть входити до складу комітетів, визначено предмети відання комітетів.

Згідно з розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 №22370-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" визначено, зокрема, структуру секретаріатів комітетів Верховної Ради України, штатна чисельність становила 350 одиниць.

Зокрема, утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики. Штатна чисельність новоствореного Комітету визначена в кількості 22 штатні одиниці: керівник секретаріату - 1; заступник керівника секретаріату - 3; головний консультант - 17; старший консультант - 1.

Так, у розпорядженні Голови Верховної Ради України від 24.12.2014 року №1777 "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів та секретаріатів спеціальних комісій Верховної Ради України восьмого скликання" кількість штатних одиниць дорівнювала 364.

У секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, де проходила публічну службу позивачка, налічував 16 штатних одиниць, з них: завідувач секретаріату - 1; заступник завідувача секретаріату - 2; головний консультант - 9; старший консультант - 4, а у секретаріаті Комітету з питань фінансової політики та банківської діяльності, налічувалося 8 штатних одиниць, з них: завідувач секретаріату - 1; заступник завідувача секретаріату - 1; головний консультант - 5; старший консультант - 1,

Відтак, внаслідок визначення Постановою Верховної Ради України від 29.08.2019 №19-IX нового переліку комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання відбулося скорочення штатної чисельності працівників секретаріатів комітетів Верховної Ради України з 364 штатних одиниць у Верховній Раді України восьмого скликання до 350 штатних одиниць у Верховній Раді України дев`ятого скликання. Разом з тим у штаті новоствореного секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики, загальна чисельність якого 22 штатні одиниці, було 17 посад головного консультанта, тоді як у штаті секретаріату з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріаті з питань податкової та митної політики разом узятих було 24 штатні одиниці, зокрема 14 посад головного консультанта.

Таким чином, у секретаріаті Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики, створеного на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, і якому передано предмети відання загаданих секретаріатів, штатна чисельність посад головного консультанта порівняно із загальною кількістю посад головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, зросла із 14 до 17.

На думку суду, наведені докази не доводять реорганізації державного органу Апарату Верховної Ради в розумінні Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України та скорочення посад головного консультанта у зв`язку з трансформацією вищевказаних секретаріатів Комітету Верховної Ради України.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що відповідачем не доведено та документально не спростовано, що у секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, де проходив публічну службу позивач, зменшився штат працівників та відповідний комітет пройшов реорганізацію в розумінні Закону України "Про державну службу" та КЗпП України.

Верховний Суд в постанові від 24.07.2020 у справі № 816/654/17 наголосив, що сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Окрім того, відповідачем, в супереч вимогам законодавства, не дотримано порядку про попередження позивача про звільнення, шляхом запропонування рівноцінної посади, яку він обіймав до звільнення та не враховано його професійний досвід.

Щодо посилань позивача про те, що Керівник Апарату Верховної Ради України вийшов за межі наданих йому повноважень та протиправно видав оскаржуване розпорядження про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» комітет Верховної Ради України (далі - комітет) - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Згідно з приписами статті 5 цього Закону визначено, що Верховна Рада України затверджує кількість комітетів, їх назви та предмети відання. Кількість комітетів, їх назви та предмети відання можуть бути змінені за рішенням Верховної Ради України нового скликання до вирішення питання про формування персонального складу комітетів.

Верховна Рада України може утворити новий або ліквідувати раніше створений комітет, змінити назву комітету чи предмет його відання. При утворенні нового комітету одночасно приймається рішення про його предмет відання та персональний склад із одночасним внесенням змін до рішення Верховної Ради України про кількісний склад комітетів.

Порядок підготовки і розгляду Верховною Радою України питань про утворення, ліквідацію комітетів, зміну їх назв чи предметів відання, обрання, зміни їх керівництва та персонального складу визначається на основі Конституції України цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Для забезпечення роботи комітетів Верховної Ради України створюються секретаріати комітетів, які згідно з частиною першою статті 54 Закону України «По комітети Верховної Ради України» є структурними підрозділами Апарату Верховної Ради України, які підпорядковуються комітету і Керівнику Апарату Верховної Ради України.

Частиною третьою статті 54 згаданого Закону визначено, що структура і чисельність працівників секретаріатів комітетів за поданням комітетів установлюються розпорядженням Голови Верховної Ради України в межах затвердженої Верховною Ради України чисельності Апарату Верховної Ради України.

Згідно з частиною четвертою статті 55 Закону України «По комітети Верховної Ради України» керівники відділів та служб (у разі їх утворення), інші працівники секретаріату комітету призначаються на посади та звільняються з посад Керівником Апарату Верховної Ради України за поданням комітету.

Відповідно до статті 56 Закону України «По комітети Верховної Ради України» права, обов`язки працівників секретаріатів комітетів визначаються Законом України «Про державну службу», цим та іншими законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна служба, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань та функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримання принципів державної служби.

За змістом пунктів 3, 7 статті 2 Закону України «Про державну службу»:

- керівник державної служби в державному органі (далі- керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі;

- суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноважень від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону України «Про державну службу» повноваження керівника державної служби здійснюють у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби, - керівник відповідного органу.

Керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорії «Б» і «В», звільняє з таких посад, відповідно до цього Закону (пункт 4 частини 2 статті 17 зазначеного Закону).

Пунктом 2 частини другої статті 31 Закону України «Про державну службу» встановлено, що прийняття рішення про призначення на посади державної служби категорій «Б» і «В» приймається керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом.

Розпорядженням Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 (в редакції розпорядження Голови Верховної Ради України від 20.11.2014 №734) «Про затвердження Положення про Апарат Верховної Ради України» затверджено однойменне Положення (далі - Положення №769).

За змістом пунктів 1 та 2 розділу І Положення №769 Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Апарат у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, розпорядженнями Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з приписами пункту 14 розділу ІІ Положення №769 керівник Апарату, поміж іншого, забезпечує діяльність Апарату відповідно до Регламенту Верховної Ради України та цього Положення (підпункт 1); здійснює загальне керівництво, організацію і координацію роботи структурних підрозділів Апарату (підпункт 2); здійснює загальне керівництво щодо добору і розстановки кадрів в Апараті, формування кадрового резерву, організації навчання та підвищення кваліфікації працівників Апарату (підпункт 8).

У той же час, згідно вимог ч. 3 статті 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" від 04.04.95 N 116/95-ВР заступника (заступників) керівника секретаріату комітету, який призначався на посаду розпорядженням Голови Верховної Ради України підлягає звільненню також за розпорядженням Голови Верховною Радою України та за погодженням з Керівником Апарату Верховної Ради України.

Як вбачається з матеріалів справи, №1374 від 05.10.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника завідувача секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та присвоєно 4 ранг державного службовця, а отже в даному випадку саме Голова Верховної Ради України приймає рішення у вигляді розпорядження про звільнення позивача із займаної посади.

У той же час, в матеріалах справи відсутнє розпорядження Голови Верховної Ради України про звільнення позивача із займаної посади, що свідчить про те, що оскаржуване розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України " Ясінського Володимира Миколайовича з посади заступника керівника секретаріату" від 19.12.2019 року № 3561-к прийняте з порушенням вимог законодавства, а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що суд може поновити особу в разі звільнення без законної підстави на попередній роботі.

Крім того, частиною п`ятою статті 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" передбачено, що пропозиція щодо кандидатури заступника (заступників) керівника секретаріату комітету вносяться керівником секретаріату комітету на розгляд комітету з дотриманням Закону України "Про державну службу".

Суд звертає увагу, що поновленню на вищевказаній посаді позивач підлягає саме з 20.12.2019, оскільки відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 днем звільнення вважається останній день роботи.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із суми 1894, 06 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.12.2019 по 19.02.2021.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи довідки від 19.12.2019 по заробітній платі ОСОБА_1 в період з січня 2019 по грудень 2019 року, в якій зазначено, що за жовтень 2019 року позивачу нараховано грошові кошти у сумі 41 578, 22 грн., за листопад 2019 року - 34 184, 32 грн. Кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2019 року становила 22 та 21 дні.

Відтак, середньоденний заробіток позивачки становитиме 1 761, 91 грн. ((41 578, 22 грн. + 34 184, 32 грн.) : (22 робочих дні + 21 робочий день)), тоді як позивач помилково вважає, що його середньоденний заробіток становить 1 894, 06 грн.

Так, період вимушеного прогулу позивача становить 290 робочий день, а саме у:

- грудні 2019 року - 7 робочих днів;

- у 2020 році - 250 робочих днів;

- січні 2021 року - 19 робочих днів;

- у лютому 2021 року - 14 робочих днів.

Середній заробіток за 290 робочий день вимушеного прогулу становить 510 953, 90 грн. (1 761, 91 грн. х 290 робочий день = 510 953, 90 грн.), який підлягає стягненню на користь позивача за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Згідно з указаною довідкою середньомісячна заробітна плата позивача складає 37 881, 27 грн.

Згідно з частиною першою статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Отже, негайному виконанню підлягає рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 37 881, 27 грн. за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з Aпapaту Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 80 700,90 грн.

Так, клопотання обґрунтовано тим, що після звільнення 19.12.2019 позивач вимушено став на облік в центрі зайнятості, як тимчасово непрацююча особа та , у подальшому, був змушений здійснювати пошук роботи, докладаючи істотних зусиль. За твердженням позивача, вимушені зміни в його житті внаслідок звільнення є тяжкими, позивачем втрачені нормальні життєві зв`язки із колишніми колегами по роботі, окрім того, позивач тривали час був позбавлений можливості приносити користь державі і суспільству та виконувати свою роботу, яку відмінно знає та любить. Враховуючи викладене, позивач відчуває себе приниженим, що у своїй сукупності призвело до істотних моральних страждань, пов`язаних із почуттям несправедливості.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша); моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункти 1-4 частини другої); якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На думку суду, вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню. Позивачем не додано до позову доказів на підтвердження наведених вищевказаних обставин щодо реєстрації в центрі зайнятості та пошуку позивачем роботи.. Також позивачем не обґрунтовано, що неможливість спілкування з колегами суттєво вплинуло на моральний стан позивачки. Зокрема, не вказано обставин, не надано доказів, які б доводили, що спілкування з колегами по роботі було настільки суттєвим, що відсутність такого спілкування призвело до моральних страждань позивача, з огляду на що, суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення такої вимоги.

Також позивачем було заявлено вимогу про відшкодування понесених судових витрат.

Щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із частини 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 4 статті 134 КАС України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Представником позивача надано суду договір про надання правової допомоги, звіт про надані послуги та фактичні витрати та прибутковий касовий ордер на суму 16 500, 00 грн.

Суд звертає увагу, що склад та розмір витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача по стягнення компенсації на правову допомогу.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 77, 90, 139, 194, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження №3561-п від 19.12.2019 керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В`ячеслава Васильовича про звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ).

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) на посаді Заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2019 по 19.02.2020 в розмірі 510 953 (п`ятсот десять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн. 90 коп. з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 500 (шістнадцять тисяч п`ятсот) грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20.12.2019.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 (середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 37 881, (тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят одна) грн. 27 коп. за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур