Справа № 620/2469/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2469/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Судді-доповідача Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - апелянт, відповідач, ГУ ПФУ в Чернігівській області) з вимогами про визнання відмови відповідача у призначенні пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» протиправною; зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років у подвійному розмірі, періоди роботи: з 18.02.2009 по 24.06.2019 на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення КЗ «Ріпкинська центральна районна лікарня», з 06.09.2019 по 01.06.2020 на посаді сестри медичної (палатної) відділення № 2 Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні; зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність періоду роботи з 11.10.2017 по 24.06.2019 на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення КЗ «Ріпкинської центральної районної лікарні» та періоду з 06.09.2019 по 01.06.2020 на посаді сестри медичної (палатної) відділення №2 Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні, які відносяться до спеціального стажу роботи, а також періоду роботи з 01.05.2020 по 01.06.2020, який не відноситься ані до спеціального, ані до загального стажу роботи. Відповідачем на думку ОСОБА_1 протиправно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, чим порушено право на пенсійне забезпечення.

Позивач звертає увагу, що з 04.06.2019 (за рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019) право на пенсію за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначається з урахуванням вимог цієї статті, які передбачені законодавством, що діє на момент звернення із заявою про призначення пенсії, а не станом на 11.10.2017. Не зараховані періоди роботи в сумі складають 2 роки та 8 місяців, що з урахуванням кратності складає 5 років та 4 місяці, а отже, спеціальний стаж складає більше 28 років.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати, на момент звернення ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років у подвійному розмірі періоди роботи: з 11.10.2017 по 24.06.2019 на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення КЗ «Ріпкинська центральна районна лікарня»; з 06.09.2019 по 01.06.2020 на посаді сестри медичної (палатної) відділення № 2 КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із урахуванням висновків суду, зазначених у даному рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням від 13 жовтня 2020 року Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Чернігівській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, ухвалено рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю. Апелянт стверджує, що підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років відсутні, а судом першої інсткануції не враховано, що пенсія за вислугу років згідно положень статті 55 Закону №1788-ХІІ може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Чернігівській області, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 02 лютого 2021 року, та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 03 лютого 2021 року.

ОСОБА_1 не подано відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розглядові апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 18.04.2003 прийнята на роботу до Ріпкинської центральної районної лікарні; 18.02.2009 переведена на посаду сестри медичної палатної інфекційного відділення; 24.06.2019 звільнена за власним бажанням; 06.09.2019 прийнята на посаду сестри медичної (палатної) другої категорії відділення №2 до КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради; 01.06.2020 звільнена за власним бажанням.

За даними довідки Комунального некомерційного підприємства «Ріпкинська центральна районна лікарня» Ріпкинської районної ради від 18.05.2020 №02-16/09 ОСОБА_1 постійно працювала в КЗ «Ріпкинська центральна районна лікарня» на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення з 18.02.2009 (наказ від 16.02.2009 № 15-0) по 24.06.2019 (наказ від 21.06.2019 № 42-0).

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради від 01.06.2020 № 123 ОСОБА_1 працювала в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні на посаді сестри медичної (палатної) відділення №2 з 06.09.2019 по 01.06.2020. У відпустці для догляду за дитиною віком до трьох років не знаходилася, у відпустці без збереження заробітної плати не знаходилася.

У відповідь на звернення позивача ГУ ПФУ в Чернігівській області листом №2500-0346-8/22690 повідомлено, що з 04.06.2019 право на пенсію за вислугу років згідно із статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначається з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, що були передбачені законодавством на 11.10.2017, щодо віку - визначеного на дату призначення пенсії. Право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 01.04.2015 - не менше 25 років; до 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. Згідно наданих позивачем документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, її загальний страховий стаж становить 19 років 6 місяців 16 днів. Спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років, складає 23 роки 1 місяць 17 днів (зараховані періоди з 18.04.2003 по 17.02.2009, а період з 18.02.2009 по 10.10.2017 - зарахований в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для визначення права). Враховуючи вищевикладене, у задоволенні заяви про призначення пенсії за вислугу років відмовлено, оскільки відсутній спеціальний стаж роботи станом на 01.04.2015 - не менше 25 років, на 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців та на 11.10.2017 року - не менше 26 років 6 місяців.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 13 жовтня 2020 року, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з п.16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п.2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Закон України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Тобто пенсія за вислугу років згідно із нормами Закону №1788-ХІІ призначається за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного цим законом страхового і спеціального стажу.

Відповідно до статті 1 Закону №1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 2 Закону №1788-XII передбачено, що за цим Законом призначаються, зокрема, трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55 (ст.52 Закону №1788-ХІІ).

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надалі з прийняттям Закону України від 02.03.2015 №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ, а з прийняттям Закону України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п."е" ст.55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України") було встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Конституційним Судом України 04.06.2019 ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII.

Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелює сутність права на соціальний захист, не відповідає конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-ХІІ. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятим на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Зазначені норми Закону №1788-ХІІ втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Отже, починаючи з 05.06.2019 положення пункту "е" статті 55 Закону України №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015№ 911-VIII, а саме: «Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

Посилання відповідача на те, що спеціальний страховий стаж роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років, складає 23 роки 1 місяць 17 днів, обчислений по 10.10.2017, як для передумови права на пенсію за пунктом «е» частини першої статті 55 Закону № 1788 є безпідставним, оскільки такий висновок зроблено відповідачем на підставі редакції Закону №1788, яка рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 визнана неконституційною.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років`від 04.11.1993 № 909 посада середнього медичного персоналу лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспожив служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах дає право на пенсію за вислугу років.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до даних трудової книжки позивач працювала: у період з 18.02.2009 по 24.06.2019 на посаді «сестра медична палатна інфекційного відділення» Ріпкинської центральної районної лікарні; у період з 06.09.2019 по 01.06.2020 на посаді «сестра медична (палатна) другої категорії відділення № 2» КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради, що підтверджується також довідками Комунального некомерційного підприємства «Ріпкинська центральна районна лікарня» Ріпкинської районної ради від 18.05.2020 № 02-16/09 та Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради від 01.06.2020 № 123 відповідно.

Робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі (стаття 60 Закону № 1788-ХІІ).

Відповідач в оскаржуваній відмові, яка виражена в листі № 2500-0346-8/22690 зазначив, що згідно наданих позивачем документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, її загальний страховий стаж становить 19 років 6 місяців 16 днів. Спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років, складає 23 роки 1 місяць 17 днів (зараховані періоди з 18.04.2003 по 17.02.2009, а період з 18.02.2009 по 10.10.2017 - зарахований в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для визначення права).

Отже, період роботи позивача з 18.02.2009 по 10.10.2017 до спеціального стажу позивачем зараховано, тому у зазначеній частині позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими.

Водночас, період роботи позивача, на момент її звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, з 11.10.2017 по 24.06.2019 та з 06.09.2019 по 01.06.2020 в Ріпкинській центральній районній лікарні та в КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради відповідно підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи у подвійному розмірі.

Вірними також колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції стосовно відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 02 червня 2020 року, оскільки в зазначеній частині суд першої інстанції знайшов правильним задовольнити такі вимоги шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду, зазначених у рішенні від 13 ждовтня 2020 року.

Також, колегія суддів зазначає, що в частині доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянтом жодних аргументів не наведено, не зазначено які саме матеріали, що мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено судом першої інстанції, не наведено інших доводів на підтвердження іншої, ніж було представлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, позиції.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі №620/2469/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені статей 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко