Справа № 1.380.2019.002355
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.002355 пров. № А/857/13277/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Довгополова О.М., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Стельмаха П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року (суддя Гавдик З.В., час ухвалення 15:33 год., місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту 28.09.2020 року),

в адміністративній справі №1.380.2019.002355 за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби,

про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Офісу великих платників податків ДФС, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив зобов`язати Офіс великих платників податків ДФС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової допомоги при звільненні) по день постановлення судового рішення у справі №813/1937/17 - 13.11.2017 року в розмірі 303505,5 грн..

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив, вважаючи позовні вимоги безпідставними, просив відмовити позивачу у їх задоволенні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні (компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової допомоги при звільненні) по день фактичного розрахунку. В іншій частині позову відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції від 16.09.2020 року не погодився відповідач Офіс великих платників податків ДФС та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог прийняте без врахування фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що Офісом ВПП ДФС на виконання рішення суду у справі №813/1937/17 здійснило відповідні донарахування та рішення суду виконано повністю. Тому вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31.12.2015 року по 13.11.2017 року є безпідставними, необґрунтованими, оскільки судовим рішенням по справі №813/1937/17 уже було стягнуто з Офісу ВПП ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку і повторне звернення позивача з аналогічним позовом з того самого предмету та з тих самих підстав не допускається. На переконання відповідача, відсутні правові підстави для застосування до Офісу ВПП ДФС відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, оскільки позивачу в день звільнення проведено повний розрахунок, а отже, і відсутня будь-яка відповідальність відповідача, що встановлена ст.117 КЗпП України. Також вказує апелянт, що позивач при отриманні фактичного розрахунку у день звільнення не оспорював суму та не звертався до роботодавця щодо невиплати йому належного грошового забезпечення, тому і відсутні будь-які порушення та вина з боку роботодавця. Вважає скаржник, що положенні статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. За вказаного, на думку апелянта, вимога щодо стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення при звільненні за період з 31.12.2015 року - дати звільнення по 13.11.2017 року - дати судового рішення є безпідставною та не підлягає задоволенню.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 16.09.2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому висловив незгоду з її доводами. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення суду без змін.

В засідання суду апеляційної інстанції учасники справи (їх представники) не з`явилися, про дачу час і місце апеляційного розгляду справи усі були повідомлені належним чином.

Відповідач (його представник) про причини неявки апеляційний суд не повідомив. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників).

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного.

Судом встановлено і такі обставини не заперечуються сторонами у справі, що 14.12.2015 року позивач ОСОБА_1 у відповідності до наказу №538-0 Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників, з 31.12.2015 року звільнений в запас Збройних Сил України із постановкою на військовий облік, з посади начальника п`ятого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників та податкової міліції, за пунктом 64 підпунктом б (за хворобою), з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік у кількості 30 діб та одноразову грошову допомогу відповідно до п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 по вислузі років 23 роки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року, по справі №813/1937/17 позовні вимоги позивача до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ міжрегіонального Головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників в частині встановлення в березні 2016р. ОСОБА_1 - начальнику п`ятого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників - посадового окладу в розмірі 1611 грн., та провести перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за грудень 2015 р. внаслідок чого виникла заборгованість з грошового забезпечення перед Офісом ВПП ДФС. Зобов`язано Офіс великих платників податків ДФС здійснити донарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014р.; матеріальної допомоги для оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2014р. в розмірі місячного грошового забезпечення; компенсації за невикористані відпустки - за 2004 рік у кількості 13 діб, за 2005 рік у кількості 6 діб, за 2011 рік у кількості 21 доба, за 2013р. 11 діб - всього 51 доба; одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням грошового забезпечення на день звільнення та премії за грудень 2015р., додаткових видів грошового забезпечення з врахуванням посадового окладу в розмірі 2014 грн., а також відкликати грошовий атестат від 19.07.2016 №33 та довідку про додаткові види грошового забезпечення від 19.07.2016р. №422/14-23-10-05-5511 з ГУ ПФУ у Львівській області та направити уточнений атестат та довідку з врахуванням висновків суду. Стягнуто з Офісу ВПП ДФС на користь ОСОБА_1 донараховані суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 р.; матеріальної допомоги для оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2014 р. в розмірі місячного грошового забезпечення; компенсації за невикористані відпустки - за 2004 рік у кількості 13 діб, за 2005 рік у кількості 6 діб, за 2011 рік у кількості 21 доба, за 2013р. 11 діб - всього 51 доба; одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням грошового забезпечення на день звільнення та премії за грудень 2015 р., додаткових видів грошового забезпечення з врахуванням посадового окладу в розмірі 2014 грн. з урахуванням компенсації та індексації. Стягнуто з Офісу ВПП ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 31 грудня 2015р. по 01 березня 2016р. в сумі 26108 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства (а.с. 40 Т.1).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу Офісу ВПП ДФС задоволено частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2017 року у справі №813/1937/17 скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Офісу ВПП ДФС здійснити донарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік та стягнення з Офісу ВПП ДФС на користь ОСОБА_1 донарахованої суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік та прийнято нову постанову в цій частині, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 58 Т.1).

Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року в справі №813/1937/17 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2018 року залишено без змін (а.с. 222 Т.1).

Згідно наявних у справі розрахунків нарахованих та виплачених позивачу коштів: компенсація за невикористані відпустки, нарахована та виплачена в лютому 2019 року; матеріальної допомога на оздоровлення, нарахована та виплачена в лютому 2019 року; одноразова допомога при звільненні, нарахована та виплачена в лютому 2019 року (а.с. 93-94, 135-137 Т.1).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа №825/598/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім цього, колегія суддів враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічні висновки висловила Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Таким чином, у розглядуваній адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що у цій адміністративній справі предметом спору являється нарахування та виплата ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової допомоги при звільненні) по день постановлення судового рішення у справі №813/1937/17 - 13.11.2017 року в розмірі 303505,5 грн..

Тобто, позивачем визначено період затримки розрахунку при звільненні - із 31.12.2015р. по 13.11.2017р., за який просив стягнути середній заробіток в розмірі 303505,5 грн..

Рішенням суду першої інстанції від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково, а саме, зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні (компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової допомоги при звільненні) по день фактичного розрахунку. В іншій частині позову відмовлено.

Тобто, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визначення конкретної грошової суми середнього заробітку за вказаний період затримки розрахунку при звільненні.

В цій частині відмови рішення суду першої інстанції від 16.09.2020 року не оскаржено позивачем в апеляційному порядку.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року у справі №813/1937/17 стягнуто з Офісу ВПП ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме, за період з 31 грудня 2015р. по 01 березня 2016р. в сумі 26108 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Вказана постанова суду від 13.11.2017 року у відповідній частині набрала законної сили.

Отже, питання про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2015р. по 01 березня 2016р. уже вирішено судовим рішенням від 13.11.2017 року, а тому являються безпідставними вимоги позивача в частині щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2015р. по 01.03.2016р..

При цьому, колегія суддів зазначає, що при вирішення питання щодо нарахування та виплати (чи стягнення) в користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні види складових грошового забезпечення, які виплачені несвоєчасно (затримані), не мають правового значення для визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку будь-якої суми чи частини грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині щодо нарахування і виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 березня 2016 року по 13 листопада 2017 року включно.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідно до статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції слід змінити, а саме, в частині визначення періоду затримки розрахунку при звільненні за який позивачу необхідно нарахувати і виплатити середній заробіток.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року в адміністративній справі №1.380.2019.002355 за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про зобов`язання вчинити дії змінити, а саме, абзац другий резолютивної частини цього рішення суду викласти в такій редакції: «Зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 02 березня 2016 року по 13 листопада 2017 року включно».

У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року в адміністративній справі №1.380.2019.002355 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді О. М. Довгополов
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 18.02.2021 року