Справа № 826/17561/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року м. Київ № 826/17561/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону
проскасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив суд: визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1051к; поновити його на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України, допустивши до негайного виконання постанову у цій частині; зобов`язати Генерального прокурора України вчинити дії щодо інформування Міністерства юстиції України про його поновлення на посаді та відсутність підстав для застосування до нього заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2014 відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 22.01.2015 суд вирішив звернутися з цією ухвалою до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України, а саме пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.

Ухвалою суду від 17.03.2016 зупинено провадження у справі до розгляду Конституційним Судом України подання 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої та шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої та восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІІ та до розгляду Конституційним Судом України подання Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІІ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 23.04.2020 поновлено провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного провадження (без виклику сторін).

Позивач неодноразово звертався до суду із заявами про зміну позовних вимог.

Так, 06.12.2017 до суду надійшла заява позивача від 06.12.2017 про зміну позовних вимог.

22.05.2020 до суду надійшла заява позивача від 19.05.2020 про зміну позовних вимог, яка містить нову редакцію позовної заяви, і в якій він просив суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1501к;

- поновити його з 24.10.2014 на роботі на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора вчинити дії щодо інформування Міністерства юстиції України про його поновлення на роботі та на посаді, а також про відсутність підстав для застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

- стягнути з військової прокуратури Південного регіону України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 19.05.2020, тобто по день подання цієї заяви, в загальній сумі 2172507,46 грн., а за період з 20.05.2020 по день ухвалення рішення у справі - в сумі, розрахованій виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 2 250,79 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь у якості грошового еквіваленту завданої йому моральної шкоди грошові кошти в сумі 800 000,00 грн.;

- звернути до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України, а також в частині присудження виплати на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора подати у десятиденний строк з дня ухвалення судового рішення звіт про виконання судового рішення у частині поновлення позивача на роботі на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України;

- зобов`язати військову прокуратуру Південного регіону України подати у десятиденний строк з дня ухвалення судового рішення звіт про виконання судового рішення в межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи, пов`язані з проведенням експертизи, в сумі 9 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 01.12.2020 прийнято до розгляду заяву позивача від 19.05.2020 про зміну позовних вимог; змінено найменування відповідача - Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора; залучено до участі у справі відповідачем військову прокуратуру Південного регіону України, розгляд справи вирішено здійснювати спочатку.

У подальшому позивач звернувся із заявою про зміну найменування відповідача військової прокуратури Південного регіону України на спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 2 наказу Генерального прокурора від 05.02.2020 № 66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)», який знаходиться у відкритому доступі на сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням https://www.gp.gov.ua/ua/iord?_m=publications&_t=rec&id=262782, перейменовано юридичну особу «Військова прокуратура Південного регіону України» у «Спеціалізовану прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону» (на правах обласної прокуратури) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У зв`язку з викладеним суд змінив найменування відповідача з військової прокуратури Південного регіону України на спеціалізовану прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

В обґрунтування позовних вимог, заявлених до Офісу Генерального прокурора позивач вказує, що оскаржуваний наказ Генеральної прокуратури України про його звільнення суперечить Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположни свобод, практиці Європейського суду з прав людини, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про очищення влади» та порушив його право на працю та доступ до публічної служби.

Так, позивач вказав, що його звільнено зі служби в прокуратури лише за те, що в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 він обіймав посаду заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України. При цьому не було взято до уваги те, що позивач жодним чином не причетний до прийняття рішень, вчинення дій чи бездіяльності, внаслідок яких здійснювалися заходи (та/або навадавалося сприяння їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що призвело до порушення принципів здійснення очищення влади, визначених частиною другою статті 1 вищевказаного Закону. До того ж, військова прокуратура, де у вищевказаний період він проходив службу, не є ні територіальним, ні регіональним органом прокуратури.

Також, Генеральною прокуратурою України порушено процедуру його звільнення, оскільки звільнення позивача могло бути ініційоване лише військовим прокурором Південного регіону України, який відповідним листом повідомив Генеральну прокуратуру України про відсутність підстав для застосування визначеної Законом України «Про очищення влади» заборони щодо підпорядкованих йому осіб, в тому числі й позивача. Звільнення відбулося під час перебування позивача у відпустці та в період тимчасової непрацездатності, що є порушенням Кодексу законів про працю України.

Протиправне звільнення призвело до втручання Генеральної прокуратури України у приватне і сімейне життя позивача, повагу до якого гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Генеральною прокуратурою України при звільненні позивача не враховано практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово звертав увагу на те, що:

- держави, які застосовують люстраційні заходи, повинні гарантувати особам, які піддаються люстрації, усі процесуальні гарантії відповідно до Конвенції відносно будь-якого судового розгляду, який стосується таких заходів (рішення від 14.02.2006 у справі «Турек проти Словаччини»);

- люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні (рішення від 15.01.2008 у справі «Любох проти Польщі» та інш.

Спрямовуючи позовні вимоги до військової прокуратури Південного регіону України, позивач вказав, що у разі визнання судом протиправним і скасування наказу Генеральної прокуратури України про його звільнення та його поновлення на займаній раніше посаді, відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з протиправним звільненням. Оскільки безпосереднім місцем проходження служби в прокуратурі була військова прокуратура Південного регіону України, де позивач отримував заробітну плату, то саме з названої прокуратури належить стягнуть на його користь середній аробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач надав суду свій розрахунок розміру середнього заробітку, який просить стягнути з указаного відповідача, стверджуючи, про неодноразове підвищення посадового окладу за раніше займаною ним посадою упродовж періоду вимушеного прогулу.

Крім того, протиправними діями Генеральної прокуратури України позивачу заподіяно моральну шкоду в розмірі 800 000,00 грн., яка полягає в тому, що:

- у зв`язку із втратою роботи, яка була справою його життя та приносила йому моральне задоволення, позивач втратив відчуття важливості його праці для суспільства;

- його фактично ототжнено з особами, які вчинили злочин, що призвело до ворожого ставлення до нього оточуючих як до «ворога народу», формування недовіри до нього і обмеження його соціальних зв`язків, негативно вплинуло на можливість формування і розвитку відносин з іншими людьми, включаючи відносни професійного і ділового характеру, приниження його честі, гідності та ділової репутації перед іншими правниками та в суспільстві в цілому;

- позивач отримав сильне емоційне потрясіння, що призвело до загострення на нервовому ґрунті наявного у нього хронічного захворювання та, як наслідок, до госпіталізації.

Офіс Генерального прокурора (далі також - відповідач 1) в запереченні на позовну заяву просив відмовити в її задоволенні, стверджуючи про правомірність звільнення позивача відповідно до оскаржуваного наказу, оскільки у відповідний період часу він обіймав посаду, визначену Законом України «Про очищення влади», з якої не був звільнений в цей період за власним бажанням.

Спростовуючи доводи позивача про те, що військові прокуратури регіонів не належать до територіальних (регіональних) органів прокуратури України, тому посада заступника військового прокурора Південного регіону, яку він обіймав у період з 25.02.2010 по 22.02.2014, не охоплюється переліком посад, визначених статтею 3 Закону України «Про очищення влади», відповідач 1 зазначив, що військові прокуратури цілісно входять до єдиної системи органів прокуратури України. За рішенням Генерального прокурора України визначається територіальна юрисдикція військових прокуратур, яка розподіляєится на три рівні: Головна військова прокуратура - в межах усієї держави, військові прокуратури регіонів - в межах відповідно Центрального, Південного та Західного регіонів України; військові прокуратури гарнізонів - в межах відповідних гарнізонів. Відтак, єдиними (однотипними) в системі органів прокуратури є штатно-посадові категорії посад, у тому числі у військових прокуратурах. Зокрема, посада першого заступника військового прокурора регіону (прокурора регіону за додержанням законів у воєнній свері) відноситься до загальної категорії заступника керівника органу прокуратури.

Займана позивачем посада першого заступника військового прокурора Південного регіону України охоплюється поняттям «заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України», що охоплюється переліком посад, вказаних у пункті 8 частини першої статті 3 вищевказаного Закону.

Також відповідач 1 вказав на дотримання процедури звільнення позивача, оскільки наказ про звільнення видано Генеральним прокуром, до повноважень якого належить це питання, а норми трудового законодавства не підлягали до застосування при його звільненні.

Заперечуючи позовну вимогу про зобов`язання повідомити Міністерство юстиції України про поновлення позивача на посаді та про відсутність підстав для застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», відповідач 1 вказав на передачсність такої вимоги, оскільки у разі задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання наказу про його звільнення протиправним і поновлення на службі, повноваження щодо вилучення інформації про нього з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення вищевказаного Закону, належить до повноваень Міністерства юстиції Украни, який є держателем Реєстру.

Заперечуючи доводи відповідача 1 щодо необґрунтованості позову ОСОБА_1 надав суду письмові пояснення, відповідь на відзив, в яких вказав на довільне трактування цим відповідачем норм законодавства, на підставі яких його звільнено, що призвело до порушення частини першої статті 9 Конституції України, статті 8-1 Кодексу законів про працю України, статті 7, частини другої статті 21, частини першої статті 23, статті 29 Загальної декларації прав людини, статтям 4 та 7 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, пункту 2 статті 1, пункту 3 статті 4 та статті 24 Європейської соціальної хартії (переглянутої).

Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону» (далі також - відповідач 2) надала суду відзив на позовну заяву, в якому вказала не необґрунтованість позовних вимог, спрямованих до неї. Зокрема, названий відповідач виклав свій розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, наполягаючи на тому, що він виконаний відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Відповідно до його розрахунку розмір середньоденного заробітку позивача становить 788,68 грн., а розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу - 1 097 842,56 грн.,

Водночас зауважив, що після звільнення позивача з органів прокуратури відбулося підвищення посадових окладів прокурорів, однак при обрахунку середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу коефіцієнт підвищення окладу за посадою, яку обіймав позивач, не підлягає застосуванню, що узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові ід 26.04.2020 у справі №810/3246/16. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100» до Указаного Порядку внесено зміни, а саме виключено пункт 10 цього Порядку, яким передбачалась необхідність врахування при обчисенні середнього заробітку за відповідний період часу її коригування на відповідний коефіцієнт підвищення.

Розмір посадового окладу прокурора в Офісі Генерального прокурора за відповідною посадою також не може братися судом до уваги при вирішенні питання застосування коефіцієнта підвищення при обрахуванні середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, оскільки позивач посади в Офісі Генерального прокурора не обіймав, необхідну для зайняття такої посади процедуру атестації не проходив, тому не є відповідною, рівнозначною посада, яку обіймав позивач в Генеральній прокуратурі України, посаді прокурора Офісу Генерального прокурора України, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.05.2020 №0640/3835/18.

У відповіді на вищевказаний відзив позивач виклав свій розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наполягаючи на необхідності застосування при його здійсненні коефіцієнтів підвищення посадових окладів з посиланням на низку судових рішень, ухвалених Верховним Судом в аналоігчних справах.

Ознайомившись із матерілами справи, суд встановив, що з 1996 року проходив службу в органах прокуратури. Зокрема, відповідно до наказів Генеральної прокуратури України:

- від 23.09.2010 №1286к ОСОБА_1 призначено заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником управління нагляду за законністю оператино-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства, звільнивши його з посади військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України.

- від 27.01.2011 №74к ОСОБА_1 призначено першим заступником військового прокурора Південного регіону України, звільнивши його з посади заступника військового прокурора - начальника управління нагляду за законністю оператино-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства.

- від 08.08.2012 №949к ОСОБА_1 призначено першим заступником прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з 15.08.2012, звільнивши його з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України у зв`язку зі звільненням з військової служби;

- від 28.03.2014 №1209 ОСОБА_1 призначено першим заступником військового прокурора Південого регіону України на умовах строкового трудового договору, до призначення на цю посаду військовослужбовця.

16.10.2014 набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

На виконання вимог цього Закону Генеральний прокурор України ОСОБА_3 листом від 16.10.2014 доручив прокурорам обласного рівні та ректору Національної академії прокуратури України забезпечити ретельне вивчення особових справ підпорядкованих працівників, за результатами якого визначити осіб, які підпадають під дію зазначеної заборони, та провести відповідну процедуру їх звільнення.

Листом від 20.10.2014 №11-55/0 вих.14 військовий прокурор Південного регіону України ОСОБА_4 повідомив Генерального прокурора України ОСОБА_3 про відсуність підстав для застосування до підпорядкованих йому працівників заборони, зазначеної у частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки ця заборона стосується службових осіб територіальних (регіональних) органів прокуратури, до яких військова прокуратура не належить.

Відповідно до наказу військової прокуратури Південного регіону України від 22.10.2014 №263к позивачу надано відпустку з 22.10.2014 по 28.10.2014.

Згідно з довідкою військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 10.11.2014 №5979 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 23.10.2014 по день видачі цієї довідки.

З листка непрацездатності серії АГЕ №168034 вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у військово-медичному клінічному центрі Південного регіону з 23.10.2014 по 17.11.2014.

Наказом від 23.10.2014 №1501-к Генеральна прокуратураУкраїни в особі Генерального прокурора звільнила ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України у зв`язку з припиненням труового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів пр працю України.

Як зазначено в оскаржуваному наказі, підставою для його видання слугувала довідка про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 .

Згідно з указаною довідкою від 22.10.2014, складеною начальником відділу роботи з кадрами Головної військової прокуратури, за результатами вивчення особової справи ОСОБА_1 встановлено, що в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 він обіймав сукупно не менше одного року (3 роки 4 місяці 29 днів) посади, які віднесені до категорії «керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України», а саме:

- з 23.09.2010 по 26.01.2011 посаду заступника військового прокурора Південного регіону України начальника управління нагляду за законністю оперативнорозшукової діяльності, дізнання та досудового слідства;

- з 27.01.2011 по 14.08.2012 - першого заступника військового прокурора Південного регіону України;

- з 15.08.2012 по 22.02.2014 - першого заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у вонній сфері.

Оцінюючи правомірність наказу Генеральної прокуратури України про звільнення позивача, суд виходить із наступного.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14.04.1986 №2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13.06.1986 (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2009 №1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону Украни «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).

Так, відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 названого Закону.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень згаданого Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Відповідно до статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Згідно з пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Закон України «Про очищення влади» був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13.12.2014 у м.Венеція (далі - Проміжний висновок №788/2014); 2) Остаточний висновок №788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20.06.2015 у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21.04.2015) (далі - Остаточний висновок №788/2014).

У пункті 18 Проміжного висновку №788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:

1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;

2) прецедентного права національних конституційних судів;

3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:

- «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» №1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));

- «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ №1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить «Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права» (далі - Керівні принципи ПАРЄ).

Доцільно зауважити, що на розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

На момент розгляду судом цієї справи рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.

Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» дає суду підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 названого Закону виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії за висновком Суду не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 у справі № 800/186/17.

У справі № 800/186/17 Верховний Суд також указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд визнав ці висновки застосовними і у справі №817/3431/14, за результатами розгляду якої ухвалив постанову від 03.06.2020.

Суд уважає, що ці висновки є застосовними і у цій справі.

Водночас необхідно врахувати, що на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону України «Про очищення влади» як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто за своїм змістом мати характер законності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

17.10.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24.02.2020 набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону Украни «Про очищення влади».

У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону України «Про очищення влади» становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених вищевкааним Законом заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

Аналіз вказаного рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушенні статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон №1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону України «Про очищення вади», що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону України «Про очищення влади» недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Тож заборона перебування на зазначених у Законі Украни «Про очищення влади» посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам згаданого Закону, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 817/3431/14 та від 19.11.2020 у справі №826/14554/18.

З матеріалів справи вбачається, що позивач розпочав службу в органах прокуратури з 1996 року, тобто задовго до того як ОСОБА_2 став Президентом України і відповідачем 1 не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що кар`єра позивача розвивалася якимось надзвичайним чином у зв`язку з приходом до влади вказаної особи, та/або доказів, які б підтверджували наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а оскаржувані накази відповідача не містять обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки і відповідач 1 не стверджував про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання ним антидемократичних заходів.

Оцінюючи пропорційність обмежень у їх сукупності, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Генеральної прокуратури України не відповідає критеріям правомірності, наведених у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

З огляду на викадене не заслуговують на увагу доводи відповідача 1 про те, що позивач підпадає під дію пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», а також що його звільнення із займаної посади проведено з дотриманням процедури звільнення, визначеної чинним законодавством.

За наведених обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу Генеральної прокуратури України від 23.10.2014, що зумовлює необхідність її задоволення.

Встановлених обставин та викладених вище висновків суду достатньо для визнання протиправним оскаржуваного наказу про звільнення позивача, що зумовлює необхідність задоволення його вимоги про визнання цього наказу протиправним і його скасування, тому суд не надає оцінки решті його доводів, викладених в позовній заяві, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Так, зокрема, згідно з пунктом 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.

Оскільки позивач проходив службу на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України у військовій прокуратурі Південного регіону України, то на цій же ж посаді він підлягає поновленню спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону з 24.10.2014.

Водночас підлягає задоволенню судом вимога позивача про зобов`язання Офісу Генерального прокурора України вчинити дії щодо інформування Міністерства юстиції України про поновлення позивача на вищевказаній посаді, а також про відсутність до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», що пояснюється наступним.

Судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» за посиланням https://lustration.minjust.gov.ua/register міститься інформація про застосування вказаного Закону до ОСОБА_1 на підставі наказу Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1501-к.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 №1704/5 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.

Так, пункт 9 вказаного положення передбачає, що Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 4 Положення №1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача 1 поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 04.06.2020 у справі №821/4571/14 та від 19.11.2020 року у справі №826/14554/18.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, у зв`язку з протиправним звільненням на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки службу в органах прокуратури позивач проходив безпосередньо у військовій прокуратурі Південного регіону України, яку в подальшому перейменовано у спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону, там було його робоче місце, там він отримував заробітку плату, то саме з цього органу підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач з неодноразово уточнював період вимушеного прогулу та середнього заробітку, який підлягає стягненню на його користь. З огляду на викладене суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України середній заробіток на його користь підлягає стягненню середній заробіток за період вимушеного прогулу, який тривав з з 24.10.2014 по 18.02.2021, тобто з дня, наступного за днем звільнення до дня прийняття судом рішення.

При визначенні розміру середнього заробітку позивача за вказаний період вимушеного прогулу суд виходить із наступного.

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі також - порядок №100), визначені правила обчислення середньої заробітної плати визначені

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

За пунктом 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком в визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вище оплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Відповідно до довідки військової прокуратури Південного регіону України від 07.05.2015 №62 та довідки спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 04.02.2021 №21/12 середньомісячний заробіток позивача станом на час його звільнення з органів прокуратури становив 16 562,28 грн., середньоденний - 788,68 грн.

Судом також встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури») посадовий оклад позивача станом на час звільнення становив 3 108,00 грн.

Також судом встановлено, що після звільнення позивача посадовий оклад прокурорів відповідно до приписів законодавства неодноразово підвищувався.

Так, відповідно до довідки спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону розмір посадового окладу за посадою першого заступника військового прокурора Південного регіону Украни (першого заступника керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону) складав:

- з 24.10.2014 по 30.11.2015 - 3 108,00 грн. (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»);

- з 01.12.2015 до 05.09.2017 - 3 885,00 грн. (підпункт 3 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правови актів»);

- з 06.09.2017 до 10.09.2020 - 8 870,00 грн. (постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури);

- з 11.09.2020 до 31.12.2020 - 52 970,00 грн. ( частини третя, четверта, пункт 7 частини п`ятої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік);

- з 01.01.2021 по цей час - 53 760,00 грн. (частина третя, четверта, пункт 7 частини п`ятої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет»).

З огляду на підвищення посадового окладу за вищевказаною посадою суд вважає за необхідне при розрахунку середнього заробітку позивача застосувати коефіцієнт підвищення до його середньоденного заробітку, який він отримував станом на час звільнення.

Верховний Суд в постанові від 06.08.2019 у справі №640/4691/18 звернув увагу судів першої та апеляційної інстанцій на необхідність суворого дотримання положень пункту 10 Порядку №100, яким передбачено коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення у випадку підвищення посадових окладів працівників.

При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача 2 стосовно відсутності підстав для застосування коефіцієнту підвищення відповідно до пункту 10 Порядку №100 у зв`язку з виключенням пункту 10 із змісту указаного Порядку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100». Наведене суд обґрунтовує тим, що, спірні правовідносини виникли до прийняття Кабінетом Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100», яка набрала чинності 12.12.2020, тому відповідно до приписів статті 58 Конституції України ця постанова не має зворотної сили в часі і не підлягає застосуванню при вирішенні судом даного спору.

Як зазначено вище, середньоденний заробіток позивача станом на час його звільнення 23.10.2014 становив - 788,68 грн., а посадовий оклад за посадою, яку обіймав позивач, - 3 108,00 грн. У зв`язку з підвищенням з 01.12.2015 вказаного розміру посадового окладу до 3 885,00 грн., розмір середньоденного заробітку позивача з указаної дати підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 1,25 (3 885,00 грн. : 3 108,00 грн. = 1,25) і становить 985,85 грн. (788,68 грн. х 1,25 = 985,85 грн.).

У зв`язку з підвищенням з 06.09.2017 розміру посадового окладу за посадою, яку обіймав позивач, до 8 870,00 грн. розмір його середньоденного заробітку з цієї дати підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 2,2831 (8 870,00 грн. : 3 885,00 грн.= 2,2831) і становить 2 250,79 грн. (985,85 грн. х 2,2831 = 2 250,79 грн.).

У зв`язку з підвищенням з 11.09.2020 посадового окладу першого заступника керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону) до 52 970,00 грн., розмір середньоденного заробітку позивача з цієї дати підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 5,97181511 (52 970,00 грн. : 8 870,00 грн. = 5,97181511) і становить 13 441,30 грн. (2 250,79 грн. х 5,97181511= 13 441,30 грн.).

У зв`язку з підвищенням з 01.01.2021 посадового окладу першого заступника керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону) до 53 760,00 грн., розмір середньоденного заробітку позивача з цієї дати підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 1,0149141 (53 760,00 грн. : 52 970,00 грн. = 1,0149141) і становить 13 641,76 грн. (13 441,30 грн. х 1,0149141 = 13 641,76 грн.).

Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу позивача:

- з 24.10.2014 по 30.11.2015 становить 277;

- з 01.12.2015 по 05.09.2017 - 441;

- з 06.09.2017 по 10.09.2020 - 755;

- з 11.09.2020 по 31.12.2020 - 77;

- з 01.01.2021 по 19.02.2021 (день ухвалення судового рішення) - 34 робочих дні.

Отже, середній заробіток позивача за весь період вимушеного прогулу становить:

Період вимушеного прогулуКількість робочих днівРозмір середньоденного заробітку (з урахуванням коефіцієнта підвищення) (грн.)Розмір суми середнього заробітку за відповідний період вимушеного прогулу (грн.)
24.10.2014-30.11.2015277 788,68 218 464,36
01.12.2015-05.09.2017441 985,85 434 759,85
06.09.2017-10.09.20207552 250,791 679 346,45
11.09.2020-31.12.20207713 441,301 034 980,10
01.01.2021-19.02.20213413 641,76 463 819,84
Разом:3 831 370,60

Отже, середній заробіток, який підлягає стягненню судом з відповідача 2 на користь позивача за весь період вимушеного прогулу становить 3 831 370,60 грн.

При цьому та обставина, що позивач не пройшов атестацію, передбачену Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX, і в установленому порядку не був переведений до новоутвореної спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та не отримував заробітної плати як прокурор названої прокуратури, не є перешкодою суду для обрахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням посадового окладу за вказаною посадою, яка є рівноцінною тій посаді, яку позивач обіймав до звільнення.

Водночас підлягає частковому задоволенню судом вимога позивача про відшкодування йому відповідачем 1 моральної шкоди в розмірі 800 000,00 грн., заподіяної йому протиправним звільненням.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За містом статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають три складові частини, за наявності яких і настає відповідальність, а саме:

- наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача;

- наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

- вини останнього в її заподіянні.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Ураховуючи вказані вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, позивач повинен довести заподіяння йому моральної шкоди внаслідок його протиправного звільнення та обгрунтувати визначений ним розмір коштів для її відшкодування.

Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.09.2020 у справі №1.380.2019.001368, в якій Верховний Суд вказав, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Як зазначив у позовній заяві позивач, заподіяна йому моральна шкода полягає в тому, що внаслідок протиправного звільнення його було ототжнено з особами, які вчинили злочин, що призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації перед іншими правниками та у суспільстві в цілому, заподіяло потужний морально-психологічний удар, спричинило зневіру в існуванні таких понять як законність і справедливість, заподіяло глибокі моральні страждання.

Сама тільки інформація про наступне звільнення і надання Генеральним прокурором вказівки кадровому підрозділу Генеральної прокуратури України вказівки підготувати наказ про звільнення позивача викликала в позивача інтенсивний емоційний стрес, що призвело до різкого загострення на нервовому грунті наявного у позивача хронічного захворювання, внаслідок чого 23.10.2014 він був госпіталізований та тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні.

Вказана обставина підтверджується довідкою військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 10.11.2014 №5979 та листком непрацездатності серії АГЕ №168034, відповідно до якого ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у військово-медичному клінічному центрі Південного регіону з 23.10.2014 по 17.11.2014.

Як стверджує позивач інформація про його звільнення набула широкого розголосу в суспільстві та в професійних колах через всеукраїнські та регіональні ЗМІ.

Так, в Інтернет-виданні «Думская» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про наступне звільнення позивача у зв`язку із прийняттям Закону України «Про очищення влади».

У Інтернет-виданнях «Українська правда» за посиланнями ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, «Укрінформ» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 та в інших також повідомлено про люстрацію позивача.

Переважна більшість громадян сприйняла таке звільнення позиача як вагоме свідчення його причетності до незаконних діянь, як серйозний аргумент, який свідчить проти його добропорядності, що потягнуло за собою підрив його авторитету, завдав шкоди його честі і репутації серед значної частини суспільства, а також професійного та ділового співтовариства, призвів до формування недовіри до нього і обмеження його соціальних зв`язків, негативно вплинув на можливість формувати і розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного і ділового характеру.

Позивач тривалий час був ізольований від активного суспільного життя, від повноцінних соціальни контактів, від можливості поточного набуття та вдосконалення професійного досвіду, алагодження особистого життя, що сприяло формуванню у нього почуття втрачених та нереалізованих можливостей, соціального відставання, втраченого життєвого часу. Це призвело до тривалих негативних змін психоемоційної та соціальної сфер його буття, чим заподіяно інтенсивні негативні психоемоційні переживання (моральні страждання), які тривали та тривають протягом усього періоду вирішення судо даного спору.

Глибока депресія, втрата інтересу до соціального та сімейного життя, страждання на безсоння, відчуття психічного виснаження, втоми і відчуття слабості в тілі, перепади настрою, дратівливість, тривожність, почуття безнадійності та марності, ідея винуватості та похмуре песимістичне бачення майбуття та інше - такі наслідки спричинило для позивача протиправне звільнення.

Звільнення позивача у зв`язку з люстрацією створило йому перешкоди для подальшого працевлаштування, що підтверджується листами громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» від 04.03.2015 №15, юридичної консалтингової фірми «Одеська юридична компанія» від 20.05.2015 №20, товариства з обмеженою відповідальністю «Агропром Трейд» від 18.06.2015 №24, адвокатського об`єднання «Глазов і партнери» від 03.11.2015 №15.

Проблеми із працевлаштуванням негативно позначилася на матеріальному благополуччі сім`ї, яка перебуває на утриманні позивача.

Тривалий період часу єдиним джерелом матеріального забезпечення сім`ї позивача була лише його пенсія, розмір якої за його інформацією уподовж 2014-2017 років становив від 9 490,00 грн. до 10 740,00 грн.

В умовах нестабільного заробітку позивач змушений був продати наявний у нього легковий автомобіль, а його дружина - земельну ділянку, звернутися до банківських установ для отримання кредитів на першочергові потреби, відмовитися від додаткових занять для сиа та доньки з англійської мови, танців та образотворчого мистецтва, що підтверджується матеріаами справи.

Отримання позивачем свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серія ОД №002734 від 16.09.2015), на що ним витрачено 7 місяців часу (стажування) та 25 578,00 грн. (кошти, сплачені за проходження стажування та здачу кваліфікаційного іспиту), що підтверджується відповідними квитанціями, що містяться у справі, також не вирішило проблеми матеріального забезпечення сім`ї. До того ж необхідність розпочинати адвокатську практику з «нуля» в умовах високої конкуренції, за відсутності сталої клієнтури та досвіду адвокатської діяльності, а також через відмову адвокатських об`єжнань в окремих випадках у прийнятті до своїх членів призвели до неможливості реалізації позивачем його фахового потенціалу.

Викладені вище обставини свічать про те, що позивач змушений був докладати додаткових зусиль для забезпечення належного рівня матеріального добробуту його сім`ї та свого працевлаштування.

На підтвердження заподіяних йому моральних страждань внаслідок протиправного звільнення позивач також надав суду висновок судово-психологічної експертизи від 26.03.2020 №ED-2521-4-1446.

Експертизу проведено судовим експертом Савостіним Олександром Петровичем, який має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 14.1 «Психологчіні дослідження», 1 кваліфікаційного класу (свідоцтво від 18.02.2019 №15, видане на підставі наказу Міністерства юстиції України від 18.02.2019 №418). Відповідно до вимог пункту 6 статті 104 КАС України експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що підтверджується його підписом у вищевказаному висновку.

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи експерт дійшов висновку, що ситуація, пов`язана з незаконним звільненням ОСОБА_1 23.10.2014 з посади та з роботи в органах прокуратури України на підставі Закону України «Про очищення влади», є психотравмуючою для нього, йому завдані страждання (моральна шкода).

Вказаний висновок суд бере до уваги як належний доказ заподіяння моральної шкоди позивачу.

Відтак, позивачем доведено заподіяну йому моральну шкоду внаслідок протиправного звільнення з вини Генеральної прокуратури України/Офісу Генерального прокурора, за дії якої держава несе відповідальність відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України. Отже, позивач має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини щодо доказування моральної шкоди порушення прав особи вже само по собі тягне моральні страждання і виникнення моральної шкоди, тому не потрібно доводити факт страждань, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (рішення у справах «Анатолій Войтенко проти України», заява №18966/02, «Світлана Науменко проти України», заява №41984/9).

В постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд, поміж іншого, також зазначив, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення суб`єктом владних повноважень прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Як уважає позивач, грошова компенсація в розмірі 800 000,00 грн. буде адекватною заподіяній йому моральній шкоді. Власного розрахунку на підтвердження визначення такого розміру грошової компенсації моральної шкоди позивач не надав. На підтвердження обгрунтованості указаної суми послався на вищевказаний висновок судово-психологічної експертизи, згідно з яким експерт дійшов виснову, що сума 800 000,00 грн. є обгрунтованою грошовою компенсацією за моральні страждання позивача у зв`язку із протиправним звільненням.

Зокрема, експерт вказав, що верховенство права з точки зору психології переживання моральних страждань - це право людини самостійно оцінити свої втрати в грошовому еквіваленті. Початкова сума компенсації - це особиста міра відповідальності людини перед суспільством та державою. При цьому, коли людина заявляє ту чи іншу суму компенсації, вона повинна бути нею психологічно обґрунтованою, тобто страждання отримувача шкоди повинні бути розкриті ним таким чином, щоб експерт-психолог, суд та середньостатистичний представник суспільства могли погодитися з відповідністю цієї суми стражданням цієї конкретної людини в окремо взятих умовах її існування. Сума повинна бути достатньою для розумної розради, спрямованою на забезпечення позивача образом та рівнем життя, який він би міг мати на цей час, якщо б травмувальної події в його житті не трапилося. Остаточне встановлення суми компенсації відноситься до компетенції суду. Завданням судової психологічної експертизи із встановлення моральних страждань особистості та суми їх компенсації є розкриття психологічних факторів виникнення страждань (їх наявності або відсутності), психологічних маркерів їх наявності та психологічної обгрунтованості заявленої позивчем суми компенсації.

Відтак, експерт також не надав суду свого розрахунку грошової оцінки заподіяної позивачу моральної шкоди, вказавши, що остаточне її визначення її розміру здіяйснюється судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Відповідно до частини четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 встановлено, що суди, зокрема, повинні з`ясувати, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На переконання суду, заявлений позивачем розмір моральної шкоди 800 000,00 грн. є надмірним, оскільки становить більш як 352 прожиткових мінімуму, розмір якого відповідно до Закону України «Про Державний Бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 для працездатних осіб становить 2 270,00 грн.

Суд вважає, що стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. у зв`язку з його протиправним звільненням є достатньою компенсацією за заподіяні йому моральні страждання.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Ураховуючи, що за станом на час ухвалення судом рішення середньоденний заробіток позивача з урахуванням коефіцієнта підвищення становить 13 641,76 грн., середня кількість робочих днів в місяці - 21 робочий день, то його середньомісячний заробіток становитиме 286 476,96 грн. (13 641,76 грн. х 21 робочий день = 286 476,96 грн.).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, відповідач не довів правомірності своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення судом.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до приписів статті 132 КАС Укаїни судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченнням серії НОМЕР_1 від 26.01.2005, виданим Запорізьким ОВК.

На підставі пунктів 1 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач судовий збір у зв`язку зі зверненням до суду адміністративним позовом не сплачував.

Водночас позивач надав докази щодо понесених ним судових витрат в розмірі 9 000,00 грн. у зв`язку з проведенням судово-психологічної експертизи від 26.03.2020 №ED-2521-4-1446. Зокрема, договір від 03.12.2019 №ED-2521-4-1446.19, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України», предметом якої є проведення вищевказаної експертизи, вартість якої складає 9 000,00 грн.

За проведення вищевказаної експертизи позивач відповідно до виставленого рахунку від 03.12.2019 №ED-2521-4-1446.19 сплатив 9 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 08.01.2020 №ПН3205.

Беручи до уваги часткове задоволення судом вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, а саме в розмірі 50 000,00 тис., тобто в 16 разів менше від заявлених позивачем 800 000,00 грн., суд уважає, що судові витрати на проведення вищевкааної судово-психологічної експертизи, в ході якої експертом встановлено наявність заподіяної позивачу моральної шкоди внаслідок протиправного звільнення та визначено її розмір 800 000,0 грн, також підлягають позивачу відшкодуванню відповідачем 1 в розмірі, меншому в 16 разів від вартості цієї експертизи, а саме 562,50 грн. (9000,00 грн. : 16 = 562,50 грн.).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись статтями 2,5-11, 19, 72 - 77, 90, 241- 247, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1501к.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24.10.2014.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 831 370,60 грн. (три мільйони вісімсот тридцять одна тисяча триста сімдесят гривень 60 коп.).

Стягнути з Офісу Генерального прокурора України (01601, м.Київ, вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора України понесені ним судові витрати в розмірі 562,50 грн. (п`ятсот шістдесят дві гривні 50 коп.).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24.10.2014.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 286 476,96 грн. (двісті вісімдесят шість тисяч чотириста сімдесят шість гривень 96 коп.)

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур