Справа № 380/905/21
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/905/21
У Х В А Л А

з питань залишення позову без розгляду

16 лютого 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Брильовського Р.М.,

секретар судового засідання Ізьо М.І.

за участю:

представника позивача - Пастернака П.І.

представника відповідача Дорош А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство ІМВО до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство ІМВО до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.04.2020 № , яким Товариству з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «ІМВО» зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1217 990 грн.

Ухвалою судді від 27.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 16 лютого 2021 року о 08:30 год., яке відбудеться у приміщенні Львівського окружного адміністративного суду.

Від Головного управління ДПС у Львівській області надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивач звернувся з пропуском строку звернення до суду. Вказує, що позовну заяву ТзОВ «НВП Імво» до ГУ ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.04.2020 №000452050 подано до Львівського окружного адміністративного суду 22.01.2021. Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19 відступив від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 3 квітня 2020 року у справі №2540/2576/18, у частині того, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду, у тому числі після використання процедури адміністративного оскарження, становить 1095 днів з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено, і вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок. Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті. Верховний Суд у складі судової палати вважає помилковим твердження позивача про те, що як за загальним правилом, так і у разі попереднього адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення строк звернення до суду становить 1095 днів відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 ПК України, оскільки ця норма права не встановлює процесуальних строків, а лише закріплює право платника податків на оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення в суді в будь-який момент після його отримання із застереженням про те, що реалізація такого права за загальним правилом стає неможливою поза строками давності, які закріплені в статті 102 ПК України. Також ця норма закріплює обмеження на позасудовий порядок оскарження відповідних рішень податкового органу у разі їх оскарження в судовому порядку, та визначає зміну правового стану грошового зобов`язання на неузгоджене. Просив позов залишити без розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав з мотивів, наведених у клопотанні.

У судовому засіданні представник позивача проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду заперечив, просив у його задоволенні відмовити.

Вирішуючи клопотання суд керується таким.

У рішенні від 09.07.2002 № 15-рп/2002 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У рішенні від 13.12.2011 № 17-рп/2011 (справа № 1-9/2011) Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на звернення до суду як складова права на судовий захист гарантується статтею 55 Конституції України та пов`язується з переконанням самої особи про наявність порушень її прав, свобод або інтересів і бажанням звернутися до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 вказав, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному, а реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальним законом, що визначає порядок розгляду спорів між фізичними особами, юридичними особами та суб`єктами владних повноважень, є Кодекс адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом першим частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Нормою, що регулює питання застосування строків звернення до адміністративного суду з позовами про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень є приписи пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у відповідності до якого з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

Статтею 102 Податкового кодексу України встановлено строк давності тривалістю 1095 днів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено.

Водночас відповідач своє клопотання обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, в якій Верховний Суд зазначив, що відступає від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 ПК України є спеціальними щодо приписів статті 122 КАС України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів.

Суд, розглядаючи клопотання відповідача зазначає, що у розглядуваній постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19 Верховний Суд сформулював свою правову позицію саме щодо випадків, коли податкове повідомлення-рішення спочатку було оскаржене платником в адміністративному порядку, і лише після розгляду скарги контролюючим органом вищого рівня відбулося звернення з позовом до суду.

Водночас Верховний Суд у цій постанові прямо не зазначив, якими є і як обчислюються строки звернення до суду у разі, якщо платник податків зі скаргою в адміністративному порядку не звертався.

Як встановлено судом у судовому засіданні та не заперечується сторонами, у даній справі, що розглядається, до подання позовної заяви не проводилася процедура адміністративного оскарження.

Крім того, суд зазначає, що предметом спору у справі, що розглядається є рішення контролюючого органу, яке пов`язане з визначенням грошових зобов`язань.

Суд зазначає, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду обґрунтоване лише постановою Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19.

В той же час, відповідач не звернув увагу на ту важливу обставину, що Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство ІМВО не оскаржував податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку.

При виборі і застосуванні норми права до вказаних спірних правовідносин суд не може враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, оскільки Верховний Суд вирішував правове питання застосування норм права в частині строку звернення до суду з вимогами про скасування податкових повідомлень-рішень після використання процедури адміністративного оскарження, а у цій справі позивач досудовим порядком врегулювання спору не скористався.

Крім того суд враховує, що вказана зміна у тлумаченні закону (знову ж слід наголосити строку звернення до суду з вимогами про скасування податкових повідомлень-рішень після використання процедури адміністративного оскарження) виникла після прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та подачі позову до суду, позивач розраховував на можливість оскарження таких рішень протягом 1095 днів, а тому для нього зміна судової практики не була передбачувальною.

Будь-яка доцільність зміни попередніх підходів до застосування норм права, які регулюють питання строку звернення до суду в податкових правовідносинах, може бути виправдана виключно у випадку необхідності вдосконалення діючого законодавства та у випадку, коли такі зміни не породжують правову невизначеність та не погіршують становища платників податків.

Так, положеннями податкового законодавства закріплено правило вирішення сумнівів на користь платника податків (тобто принцип in dubio pro tributario), яке покликано забезпечувати реалізацію однієї з ознак верховенства права - правової визначеності, а саме: можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних дій яке має фундаментальне значення для правильності його застосування.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Крім цього, Європейська Комісія за демократію через право (Венеціанська Комісія) у Доповіді щодо верховенства права від 04.04.2011 № 512/2009 зазначила, що однією з складових верховенства права є правова визначеність; вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість (передбачуваність) ситуацій та правовідносин, що виникають.

Наведені вище норми Європейського правозастосування були імплементовані в податкове законодавство України.

На законодавчому рівні таке правило закріплено у підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Вказане вище правило також продубльовано в пункті 56.21 статті 56 Податкового кодексу України.

Положеннями податкового законодавства закріплено правило вирішення сумнівів на користь платника податків (тобто принцип in dubio pro tributario), яке покликано забезпечувати реалізацію однієї з ознак верховенства права - правової визначеності, а саме: можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних дій має фундаментальне значення для правильності його застосування.

Верховний Суд у постанові від 18.06.2018 у справі № 805/1146/17-а чітко вказав на те, що позивачем строк звернення у 1095 днів не пропущений, оскільки скарга на спірне податкове повідомлення-рішення не подавалася, а отже, підстав для застосування місячного строку позовної давності, передбаченого пунктом 56.19 статті 56 ПКУ, немає.

У постанові КАС ВС від 26.11.2020 не зазначено про відступ від правової позиції, викладеної у постанові від 18.06.2018.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини у справі та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.06.2018 у справі № 805/1146/17-а, суд дійшов висновку, що відповідачем за конкретними обставинами у цій справі не доведено підстави залишення позову без розгляду, тому у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.

З огляду на викладене, позивач звернувшись до суду із цим позовом не пропустив строку звернення до суду.

Суд використовує також правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, де вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Golder v.the United Kingdom» від 21.02.1975), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення «Guerin v. France» від 29.07.1998) Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення «Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998).

Крім того Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Іліан проти Туреччини» вказав, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

З врахуванням викладеного клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду є таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 240, 241-246, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та окремо не оскаржується. Заперечення на цю ухвалу може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 22.02.2021.

Суддя Р.М. Брильовський