Справа № 826/9495/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

19 лютого 2021 року справа №826/9495/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2 )
доКомунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (далі по тексту - відповідач, Київське міське бюро технічної інвентаризації)
треті особи1. Головне управління юстиції у місті Києві в особі Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - третя особа 1, Реєстраційна служба) 2. ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа 2, ОСОБА_3 )
провизнання нечинним та скасування запису в Київському міському бюро технічної інвентаризації про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність реєстраційного запису про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки договір купівлі-продажу квартири, на підставі якої останньою набуто спірне майно, визнаний у судовому порядку недійсним.

Ухвалою від 24 червня 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі.

У зв`язку із закінченням повноважень судді Окружного адміністративного суду міста Києва - Скочок Т.О. справу №826/9495/15 передано на повторний автоматизований розподіл.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою від 18 серпня 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва адміністративну справу №826/9495/15 прийняв до провадження та призначив до судового розгляду.

Ухвалою від 11 листопада 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва зупинив провадження в адміністративній справі №826/9495/15 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №757/19439/15-ц за позовом опікуна за законом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою від 18 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва поновив провадження у справі №826/9495/15 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач у письмових поясненнях щодо позовних вимог зазначив, що відповідно до пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року. За відсутності державної реєстрації таких прав у державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, Бюро позбавлено повноважень щодо проведення державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, її скасування, а також позбавлено доступу до електронного реєстру прав власності.

Третя особа 1 у письмових пояснення зауважила, що державний реєстратор має правові підстави щодо скасування реєстрації права власності на нерухоме майно лише у разі дотримання певної процедури, передбаченої чинним законодавством. Зокрема, законодавець прописав порядок перенесення лише тих записів, що містяться в інформаційних системах, тобто в реєстрах, які діяли до 2013 року і жодним чином не встановив порядок дій щодо записів про право власності, які на сьогоднішній день не оцифровані та не внесені до Державного реєстру речових прав, а містяться в реєстрових книгах в паперовому вигляді.

Третя особа 2 у письмових поясненнях зазначила, що при наявності не скасованого у судовому порядку договору, яким підтверджується за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач у письмових запереченнях на пояснення третьої особи ОСОБА_3 зазначив, що остання не намагається встановити істину по справі, а здійснити наклеп та ввести суд в оману.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

28 серпня 2003 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавцями) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Петровою Т.М. та зареєстровано у реєстрі за №17-8308.

Також, 28 серпня 2003 року Київським міським бюро видано ОСОБА_1 реєстраційне посвідчення про право приватної власності на зазначену квартиру.

11 травня 2006 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , відповідно до якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_7 прийняла у власність належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. 11 травня 2006 року та зареєстровано у реєстрі за №1579.

12 червня 2009 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_7 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. 12 червня 2009 року та зареєстровано у реєстрі за №957.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року у справі №757/7761/13-ц позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 11 травня 2006 року, та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., за номером у реєстрі 1579. Витребовано з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . В решті вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року у справі №22-ц/796/994/2014 рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2014 року у справі №6-12873св14 рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року залишено без змін.

Суд зазначає, що відповідно до норм статті 41 Конституції України та статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається в порядку, визначеному законом, на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Отже, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 11 травня 2006 року, та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., за номером у реєстрі 1579, визнаний недійсним відповідно до рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року у справі №757/7761/13-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року.

З набранням чинності цим судовим рішенням, тобто з 27 лютого 2014 року припинено право власності ОСОБА_7 на нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 11 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., за номером у реєстрі 1579.

У той же час, відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно положень статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з положеннями статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Крім того, абзацом 2 частини другої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, згідно пунктів 1, 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (далі по тексту - Порядок №703), цей Порядок визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

Згідно з пунктами 26, 27 Порядку №703 для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

При цьому, відповідно до пункту 7 Порядку №703 Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст

Наказом Міністерства юстиції України від 17 квітня 2012 року №595/5, затверджено форми заяв (запитів) у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що подаються заявником у паперовій формі, серед іншого, і форму заяви про скасування (запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно / державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на наведені норми законодаства, судом встановлено, що для скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно заявник повинен звернутись до реєстраційного органу з відповідною заявою та доданими до неї документами, що підтверджують підстави набуття або припинення права власності на нерухоме майно, після опрацювання яких державним реєстратором приймається відповідне рішення про вчинення або відмову у вчиненні реєстраційної дії.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що у період після постановлення ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2014 року у справі №6-12873св14 та до моменту звернення позивача до суду з даним позовом (22 травня 2015 року) ним подавалась до реєстраційного органу відповідна заява про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач просить визнати нечинним та скасувати запис в Київському міському бюро технічної інвентаризації про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 .

Однак, договір купівлі-продажу квартири від 12 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є чинним та в судовому порядку незаконним не визнавався, а тому такі вимоги позивача суд вважає передчасними та вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частин першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом:

визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити «Конституції» і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення, в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі №21-5361а15.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що у встановлених по справі фактичних обставин, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, порушення прав позивача неправомірними діями або бездіяльністю не відбулось, а суд не може вирішувати спори про події, які не відбулись у часі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють зокрема, чи вчинені вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач довів правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_1 повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий);

Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4в; ідентифікаційний код 03359836);

Головне управління юстиції у місті Києві в особі Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д; ідентифікаційний код 34691374);

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Суддя В.А. Кузьменко