Справа № 120/66/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

19 лютого 2021 р. Справа № 120/66/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниця у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка 29.09.2020 року звернулась до відповідача із заявою щодо призначення її пенсії у зв`язку з втратою годувальника як члену сім`ї військовослужбовця, який загинув внаслідок ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Проте, ГУ ПФУ у Вінницькій області перевело її раніше призначену пенсію по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 (далі Закон № 1058). Позивач вважає, що оскільки її померлий чоловік приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС як військовослужбовець, отримав статус інваліда війни 2 групи, та отримане захворювання і причина смерті були пов`язані із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тому на спірні правовідносини щодо отримання нею пенсії у зв`язку з втратою годувальника повинні поширюватися положення статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі Закон № 2262-ХІІ) щодо визначення її пенсії в розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника ОСОБА_2 . А оскільки відповідач відмовив їй у призначені (переведенні) пенсії на підставі Закону № 2262 з тих причин, що померлий ОСОБА_2 не був військовослужбовцем, тому за захистом свого порушеного права ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 26.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Цією ж ухвалою витребувано у відповідача додаткові докази, необхідні для розгляду справи, а саме належним чином завірені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1

12.02.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 7447), у якому останній заперечує проти позову та в його задоволенні просить відмовити. Вказує, що згідно поданої заяви від 29.09.2020 року позивачку переведено з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку із втратою годувальника ОСОБА_2 відповідно до ст. 37 Закону № 1058 в розмірі 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника. В той же час звертає увагу суду на те, що за змістом ст. 36 Закону № 2262-XII, пенсія у разі втрати годувальника призначається виключно членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Відповідач підкреслює, що оскільки ОСОБА_2 не був військовослужбовцем, тому правових підстав для визначення розміру пенсійної виплати відповідно до Закону № 2262, а саме 70% грошового забезпечення, в ГУ ПФУ у Вінницькій області не має. З врахуванням вищенаведеного відповідач вважає, що діяв правомірно, а тому вимоги адміністративного позову просить відхилити як безпідставно заявлені.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк, не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 з 03.08.2020 року було призначено пенсію по інвалідності як особі з інвалідністю ІІІ групи, обчислену відповідно до Закону № 1058.

В подальшому, згідно поданої заяви від 29.09.2020 року ОСОБА_1 переведено з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку із втратою годувальника за померлого ОСОБА_2 відповідно до ст. 37 Закону № 1058 в розмірі 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника.

Втім, 06.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою до відповідача, в якій вказала на те, що її звернення від 29.09.2020 року стосувалось питання призначення пенсії по втраті годувальника як дружині померлого військовослужбовця, у зв`язку з чим розмір призначеної пенсії мав визначатися виходячи не з 50 відсотків пенсії за віком померлого чоловіка у відповідності до ст. 37 Закону № 1058, а з розрахунку 70 відсотків його грошового забезпечення (заробітної плати) згідно положень ст. 36 Закону № 2262-ХІІ. У зв`язку з цим просила надати детальну інформацію щодо здійсненого розрахунку її пенсії.

У відповідь на дане звернення ГУ ПФУ у Вінницькій області листом віл 02.12.2020 року № 5211-5081/Б-02/8-0200/20 повідомило про те, що оскільки померлий ОСОБА_2 не був військовослужбовцем, тому у відповідача відсутні підстави для визначення пенсійної виплати позивачу в розмірі 70 відсотків грошового забезпечення відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно довідки Хмільницького об`єднаного військового комісаріату від червня 2011 року № 4/218, а також архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 28.10.2011 року № 58448 судом встановлено, що ОСОБА_2 в період часу з 24.07.1986 року по 27.11.1986 року був призваний на військові збори по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у військову частину № НОМЕР_2 та отримав дозу опромінення 20,24 ренген.

У відповідності до Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 10 ААВ №539198 від 19.08.2013 року, ОСОБА_2 встановлена друга група інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Як слідує із копії посвідчення серії НОМЕР_3 від 03.10.2013 року, ОСОБА_2 був інвалідом 2 групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Відповідно до Витягу з протоколу № 58 від 16 лютого 2016 року засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв причиною смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Крім того, після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 в управлінні соціального захисту населення Хмільницької міської ради отримала посвідчення серії НОМЕР_4 від 10.03.2016 року, яке підтверджує наявність у неї права на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Оперуючи зазначеними вище документами та матеріалами, позивачка вважає, що оскільки її померлий чоловік ОСОБА_2 під час перебування на військових зборах пов`язаних із ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи вважався військовослужбовцем, і захворювання, що спричинило його смерть, пов`язане із виконанням обов`язків військової служби, тому вона має право на призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до приписів ст. 36 Закону №2262-ХІІ в розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) померлого годувальника.

Натомість, відповідач стверджує, що оскільки ОСОБА_2 не підпадає під категорію осіб, які мають право на пенсію нарівні з військовослужбовцями, а тому підстави для переведення позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника по Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" - відсутні.

Отже, судом встановлено, що ключовим (спірним) питанням у даній справі є те, чи розповсюджується дія Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в частині права на пенсійне забезпечення) на померлого чоловіка позивача, та, як наслідок, чи має право позивачка на отримання пенсії по втраті годувальника в розмірах, визначених даним Законом.

Із цього приводу суд першочергово враховує, що оцінка аналогічним правовідносинам уже надавалася Верховним Судом у постановах від 10.12.2019 року по справі № 180/1783/15-а та від 15.05.2020 року по справі № 212/340/17-а (2-а/212/72/17).

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, у згаданих вище постановах Верховним Судом сформовано наступний правовий висновок.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.92 N 2262-XII (далі - Закон N 2262-XII) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Згідно статті 1 Закону N 2262-XII члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Статтею 29 Закону N 2262-XII передбачено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Відповідно до приписів статті 30 цього Закону незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються: батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону N 1058-IV, або є інвалідами.

За змістом статті 36 Закону N 2262-XII пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах: членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, які є непрацездатними та перебували на утриманні загиблого (померлого) годувальника (при цьому дітям та іншим особам, зазначеним в абзаці другому статті 30 цього Закону, незалежно від того, чи перебували вони на утриманні загиблого (померлого) годувальника), - 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї. Якщо на утриманні загиблого (померлого) годувальника перебували двоє і більше членів сім`ї, пенсія призначається у розмірі 90 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника, що розподіляється між ними рівними частками, але не менше ніж 40 процентів на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих інвалідів війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків.

Зміст наведених норм свідчить, що право на отримання пенсії по втраті годувальника мають, в тому числі і члени сім`ї осіб, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. При цьому слід зважати, що право на пенсію по втраті годувальника за цим Законом мають члени сім`ї лише тих осіб, які здобули право на пенсійне забезпечення на умовах Закону N 2262-XII.

Відповідно до пункту "е" статті 1-2 Закону N 2262-XII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього Закону.

У свою чергу, згідно пункту "г" статті 3 Закону N 2262-XII умови, норми і порядок пенсійного забезпечення, встановлені цим Законом для військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей, поширюються також (якщо не передбачено інше) на військовозобов`язаних, призваних на навчальні, спеціальні або перевірочні збори, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків у період проходження цих зборів, та членів їх сімей.

Отже, Верховним Судом сформовано правову позицію, відповідно до якої у системному зв`язку зазначені норми права дають підстави до висновку, що право на пенсію в разі втрати годувальника за Законом N 2262-XII мають члени сімей осіб, призваних на спеціальні збори військовозобов`язаних, інвалідність яких настала, в т. ч., внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У межах даної справи судом достеменно встановлено та відповідачем не заперечується, що померлий ОСОБА_2 перебував на військових зборах пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 24.07.1986 року по 27.11.1986 року у військовій частині № НОМЕР_2 , під час перебування на таких зборах він вважався військовослужбовцем як військовозобов`язаний, призваний на військові збори. При цьому, витягом із протоколу № 58 від 16 лютого 2016 року засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв підтверджено, що причиною смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 11 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що умови, норми і порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і цим Законом.

За наведених вище обставин та правових норм, які регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку, що оскільки померлий чоловік позивачки відноситься до кола осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, а тому і в позивачки виникло право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника в розмірі, визначеному статтею 36 цього Закону.

З огляду на це, суд вважає, що дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови в призначенні (переведенні) ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника за померлого ОСОБА_2 відповідно до Закону № 2262-ХІІ з 29.09.2020 року є протиправними.

При цьому суд враховує, що предмет цього спору не охоплює питань дотримання порядку та процедури подання і оформлення документів, необхідних для призначення пенсій відповідно до положень Закону № 2262-ХІІ, які регламентовані постановою правління Пенсійного Фонду України від 30.01.2007 року № 3-1. В даному випадку суд зважає на те, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається відповідачем на підставі наявних матеріалів, що містяться у пенсійній справі. А з поданої позивачем заяви про призначення пенсії від 29.09.2020 року та долучених до неї матеріалів, як і інших документів, що містяться в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 вбачається достатність підстав для розгляду та вирішення спірного питання по суті.

Надаючи оцінку позовним вимогам зобов`язального характеру суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог зобов`язального характеру шляхом зобов`язання відповідача призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії у разі втрати годувальника відповідно до положень Закону № 2262-ХІІ з 29.09.2020 року з урахуванням проведених виплат. Такий спосіб відновлення порушених прав, на думку суду, є дотриманням гарантії, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, а також враховуючи відповідні правові висновки Верховного Суду з питань, що охоплюються спірними правовідносинами, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні (переведенні) з 29.09.2020 року пенсії у зв`язку з втратою годувальника за померлого ОСОБА_2 відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 з 29.09.2020 року пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII, а також здійснити нарахування та виплату такої пенсії з урахуванням проведених виплат.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено судом 19.02.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ; місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович