Справа № 200/6004/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року справа №200/6004/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року (повне судове рішення складено 12 листопада 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/6004/20-а (суддя в І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування повністю податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі ГУ ДПС у Донецькій області, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 13781-5533-0522 від 19 лютого 2020 року.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, що передбачено статтею 17 Закону України «Про оренду землі» та визначено у договорі оренди землі від 05 червня 2017 року. Позивач вважає, що податковий орган неправомірно нарахував орендну плату за земельну ділянку за 2018 рік, оскільки державна реєстрація договору оренди землі відбулася у лютому 2019 року, тому просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначив, що податковий обов`язок орендаря по сплаті орендної плати за землю виникає з наявністю договору про оренду земельної ділянки та фактичним перебуванням землі у користуванні орендаря, а не з реєстрацією права оренди земельної ділянки. Апелянт вважає, що оскільки між позивачем та Маяківською сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки та актом прийому-передачі від 05 червня 2017 року підтверджується факт передачі ОСОБА_1 земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі, податковим органом правомірно сформовано спірне податкове повідомлення-рішення.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

05 червня 2017 року між ОСОБА_1 (Орендар) та Маяківською сільською радою (Орендодавець) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, яка розташована на території Маяківської сільської ради: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:000:0227 для обслуговування нежитлової будівлі корівника чотирирядного, загальною площею 0,3569 га, нормативна грошова оцінка 322 266,17 грн. Договір укладено строком на 49 років.

Відповідно до пункту 9 вказаного Договору, орендна плата складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 9667,95 грн. за рік (805,66 грн. на місяць).

Згідно пункту 42 зазначеного вище Договору оренди землі, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Актом прийому-передачі земельної ділянки згідно договору від 05 червня 2017 року підтверджується факт передачі Орендодавцем та прийому ОСОБА_1 зазначеної вище земельної ділянки (а.с.55).

Право власності позивачки на будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 квітня 2017 року (номер запису права власності 20186857), що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом.

Листом від 15 січня 2020 року Маяківська сільська рада повідомила Слов`янське-Лиманське управління ГУ ДФС у Донецькій області про необхідність взяття на податковий облік та нарахування орендної плати фізичній особі ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що раніше земельні ділянки, передані їй в оренду, не були включені до переліку.

19 лютого 2020 року ГУ ДПС у Донецькій області сформовано податкове повідомлення-рішення № 13781-5533-0522, яким визначено позивачці розмір грошового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 9667,95 грн.

За результатами адміністративного оскарження зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, скарга позивачки - без задоволення.

Позивач вважала, що оскільки дія договору оренди землі фактично почалася з моменту державної реєстрації (21 лютого 2019 року), у неї відсутній обов`язок сплати орендної плати за землю за 2018 рік.

Встановивши такі обставини, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи своє рішення таким.

Особу, яка володіє нерухомим майном, яке розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не встановлені, неможливо вважати платником земельного податку в розумінні ст. 269 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом. Натомість податковий орган при визначенні спірних зобов`язань помилково врахував дату укладення договору оренди, як момент виникнення обов`язку орендаря нарахувати та сплатити орендну плату, без урахування відомостей щодо державної реєстрації речового права.

З такими висновками не погоджується колегія суддів та, надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, виходить з такого.

Відповідно до п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За приписами ст. 206 Земельного кодексу України (далі ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з положенням п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з положеннями п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (п.п.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України).

Відповідно до п.271.1 ст.271 ПК України базою оподаткування, є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Положеннями п.274.1 ст.274 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Згідно з п.281.1 ст.281 ПК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Статтею 285 ПК України передбачено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців),

Відповідно до п. 286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами п.286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 ст. 287 ПК України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруді (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Апеляційний суд зазначає, що п.287.6 ст. 287 Кодексу визначає сплату податку за земельні ділянки з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, проте в спірних правовідносинах реєстрації права власності не відбувалось, - позивач не є власником земельної ділянки, а орендує її.

Як було зазначено вище, між ОСОБА_1 та Маяківською сільською радою (Орендодавець) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, яка розташована на території Маяківської сільської ради: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:000:0227 для обслуговування нежитлової будівлі корівника чотирирядного, загальною площею 0,3569 га, нормативна грошова оцінка 322 266,17 грн.

Пунктом 287.7 статті 287 ПК України визначено, що у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Як вбачається з матеріалів справи, будівлі та споруди (нежитлова будівля корівника чотририрядного), які на праві власності належать позивачу, знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто мають адресу із зазначенням порядкового номеру будівлі, з чого можна дійти висновку, що знаходяться в межах населеного пункту.

Підсумовуючи наведене, за фактичних обставин справи, колегія суддів вважає виникнення податкового обов`язку орендаря по сплаті орендної плати за землю встановлено спеціальним податковим законодавством з наявністю договору про оренду земельної ділянки та фактичним перебуванням землі у користуванні орендаря, а не з реєстрацією права оренди земельної ділянки, обов`язок щодо чого встановлений нормами земельного законодавства: Закону України «Про оренду землі» та Земельного Кодексу України.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 815/1735/14, від 24 жовтня 2018 року у справі № 804/4291/17, від 14 липня 2020 року у справі 809/3896/13-а, від 16 квітня 2019 року у справі № 826/27838/15.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в наведених постановах Верховного Суду та не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

Судом першої інстанції помилково не взято до уваги вказані рішення Верховного Суду з тих підстав, що вони ухвалені з наданням оцінки правового регулювання до змін законодавства, яке мало місце Законом № 71-VIII від 28.12.2014.

Вказаним Законом приписи п.287.7 ст.287 ПК України, яким врегульовано спірні правовідносини, не зазнали змістовних змін. Більш того, у справі № 804/4291/17 Верховним Судом надана правова оцінка і щодо подій, які мали після набрання чинності Законом № 71-VIII від 28.12.2014, а отже, згідно ч. 5 ст. 242 КАС України підлягали врахуванню місцевим судом.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач, як власник об`єктів нерухомості, користується земельною для обслуговування нежитлової будівлі корівника чотирирядного, загальною площею 0,3569 га, тому з червня 2017 року у останньої виник обов`язок здійснювати обов`язковий платіж за користування землею незалежно від того, чи відбулась у передбаченому Законом України «Про оренду землі» та ЗК України порядку державна реєстрація права користування землею.

Також, за наведених в цій постанові мотивів, колегія суддів вважає помилковим застосування до спірних правовідносин Наказу Міністерства фінансів України від 30.07.2018 № 602 «Про затвердження узагальнюючих податкових консультацій з деяких питань оподаткування платою за землю», яким затверджено, зокрема, Узагальнюючу податкову консультацію щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені.

Позивач у цій справі не є власником земельної ділянки або постійним користувачем, а її орендарем, відтак, з огляду на приписи п.п.14.1.147 п.14.1 ст.147, ст.269 ПК України на нього покладений обов`язок внесення плати за землю не у формі земельного податку, а у формі орендної плати, правовідносини щодо якої врегульовано спеціальними нормами ПК України (п.286.7 ст. 286 ПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 13781-5533-0522 від 19 лютого 2020 року.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, наявні підстави для скасування рішення місцевого суду з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Щодо заяви ГУ ДПС у Донецькій області про залишення позовної заяви без розгляду, яка надійшла на адресу апеляційного суду 21 січня 2021 року.

В обґрунтування заяви податковий орган зазначає, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду прийняв постанову від 26.11.2020 по справі № 500/2486/19, в якій проголосив, що право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності, як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи.

У той же час судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду наголосила, що водночас пункт 56.19 статті 56 ПК України прямо встановлює строк для звернення до суду у разі застосування платником податку досудового порядку оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання, і цей строк становить один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

Як вказує податковий орган, позивачем в даній справі порушено строк звернення до суду, а саме один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

Колегія суддів, проаналізувавши доводи, які викладені в заяві про залишення позовної заяви без розгляду та наявні матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення такої заяви.

Слід зауважити заявникові, що відповідно до статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Як було зазначено вище, мотивуючи заяву про залишення позову без розгляду тим, що позивачем в даній справі порушено строк звернення до суду, а саме один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження, поза увагою ГУ ДПС у Донецькій області залишено той факт, що рішення про результати розгляду скарги Державної податкової служби України від 19.05.2020 № 2132/Б/99-00-08-05-04-09 на податкове повідомлення-рішення від 19.02.2020 № 13781-5533-0522 (а.с.6-8) було отримано позивачем (як зазначено в позовній заяві після усунення недоліків, а.с.35) особисто у відділенні поштового зв`язку, що також підтверджується даними пошукового веб-сервісу ПАТ «Укрпошта» за ідентифікатором потового відправлення - 9347.

Відповідно до п.56.17 ст.56 ПК України процедура адміністративного оскарження закінчується: днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.

З позовом до суду про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.02.2020 № 13781-5533-0522 ОСОБА_1 звернулась 22 червня 2020 року, тобто в межах одного місяця від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

Відтак, заява про залишення позовної заяви без розгляду ГУ ДПС у Донецькій області є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.139 КАС України відшкодування судових витрат сторонам апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 200/6004/20-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Повне судове рішення 18 лютого 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді І. В. Геращенко

Т. Г. Гаврищук