Справа № 360/3443/20
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

09 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3443/20

Луганський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шембелян В.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Пономарьової О.І.,

представника позивача Шурхно К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом адвоката Шурхно Кирила Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява за позовом адвоката Шурхно Кирила Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до якої позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несплати ОСОБА_1 - матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік передбаченої наказом МО України від 07.06.2018 року №260; грошової компенсації за 70 діб невикористаної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки; - грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до постанови КМЗ №178 від 16.03.2016 року; - грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, передбаченої наказом МО Україні від 07.06.2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 сплатити ОСОБА_1 :

матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік передбаченої наказом МО України від 07.06.2018 року №260;

грошової компенсації за 70 діб невикористаної відпустки з 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки;

грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до постанови КМУ №178 від 16.03.2016 року;

грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, передбаченої наказом МО України від 07.06.2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу в Збройних силах України, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №192 від 01.07.2020 року останній звільнений з військової служби, його виключено зі списків особового складу, та всіх видів забезпечення. Цим же наказом №192 прийнято рішення виплатити позивачу ОСОБА_2 крім іншого: - матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, передбачену наказом МО України від 07.06.2018 року №260; - грошову компенсацію за 70 діб невикористаної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки. Крім того позивач звертався з рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до постанови КМУ №178 від 16.03.2016 року, - грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, передбаченої наказом МО України від 07.06.2018, однак, відповіді на вказаний рапорт позивачем так отримано не було, така компенсація позивачу так і не була сплачена. Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу і до сьогоднішнього дня відповідач не провів з позивачем зазначених розрахунків.

Ухвалою суду від 21.09.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомлення) сторін (а.с. 14-15).

Ухвалою суду від 15.10.2020 відкладено судовий розгляд справи до 09.11.2020 (а.с. 37).

Ухвалою суду від 09.11.2020 судове засідання відкладено на 17.11.2020 (а.с. 43).

Довідкою від 17.11.2020 розгляд справи відкладено на 25.11.2020 (а.с. 48).

Ухвалою суду від 25.11.2020 вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 53).

02.12.2020 підготовче засідання відкладено на 21.12.2020 (а.с. 60).

Ухвалою суду від 21.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 66).

Ухвалою суду від 21.01.2021 зупинено провадження у справі (а.с. 74).

Ухвалою суду від 09.02.2021 повновлено провадження у справі (а.с. 79).

09 жовтня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 23-28), відповідач зазначив такі обставини.

В матеріалах позовної заяви відсутня інформація щодо звернення позивача до військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, військова частина НОМЕР_1 не отримувала від позивача жодного листа про надання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Позивач за весь період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 наданим йому правом на додаткову щорічну відпустку не скористався.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям, накази про звільнення яких підписано минулого року, але не виключеним зі списків військової частини, в поточному році не надається. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 192 від 01.07.2020 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу у зв`язку із звільненням у запас відповідно до п.п. а, п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які вислужили строк військової служби за контрактом). При звільненні позивачу грошова матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань за 2020 рік, передбачена наказом МО України № 260 від 07.06.2018 не виплачувались, оскільки відповідно до даного наказу така грошова допомога виплачуються за рапортом військовослужбовця і наказу командира військової частини, а ОСОБА_1 такого рапорту не подавав.

Щодо стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідач зазначає, що 01.07.2020 позивач був звільнений у відставку наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу № 167-РС від 01.07.2020 з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які вислужили строк військової служби за контрактом) вважати, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Рубіжансько-Кремінського ОМВК Луганської області. З 01.07.2020 виключити зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Позивач під час проходження служби був забезпечений усім необхідним речовим майном особистого користування відповідно до норм забезпечення військовослужбовців речовим майном. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 192 від 01.07.2020 календарна вислуга років позивача складає 3 роки 11 місяців. Тобто позивач не отримав права на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно після звільнення, оскільки в нього не було календарної вислуги при звільненні 5 років.

Щодо стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, передбаченої наказом МО України від 07.06.2018 відповідач зазначає, що відповідно до п. 2 розділу 23 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам № 260 від 07.06.2018, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги. Тобто, для отримання такої допомоги позивачу необхідно було звернутися з рапортом протягом поточного року. Позивач з таким рапортом не звернувся, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідач вважає, що позивач не підтвердив належними доказами вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 70 календарних днів додаткової відпустки за період з 2016 по 2020 роки, грошової компенсації за неотримане речове майно, грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, оскільки військовою частиною не отримано жодного звернення позивача на виплату вищезазначеної компенсації.

З огляду на вищевикладене відповідач вважає, що позивачем не доведено факту звернення до керівництва військової частини НОМЕР_1 з проханням про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 70 календарних днів додаткової відпустки за період з 2016 по 2020 роки, грошової компенсації за неотримане речове майно, грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, через що вимоги позивача є безпідставними, а отже не підлягають задоволенню.

08 грудня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 63),в якій висловлено незгоду позивача з доводами відповідача з підстав, викладених у позовній заяві.

Заслухавши думку представника позивача, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 та проходив службу у Збройних Силах України, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 3,4,6,7).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 липня 2020 року № 192 старшого солдата ОСОБА_1 , старшого навідника 3 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону, звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №167-РС від 01.07.2020 у запас відповідно до підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (які вислужили строк військової служби за контрактом), вважати, що справи та посаду здав, направлено для зарахування на військовий облік до Рубіжансько-Кремінського ОМВК Луганської області. З 01 липня 2020 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом також визначено виплатити ОСОБА_1 :

- щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за період по 01 липня 2020 року 116% від посадового окладу;

- надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років посадового окладу за період по 01.07.2020;

- грошову компенсацію за 15 діб невикористаної відпустки за 2020 рік;

- компенсацію за 70 діб невикористаної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 8).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 розділу XXIV Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно з п. 9 розділу XXIV Порядку № 260, виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється за рапортом військовослужбовця.

Позивачем не надано доказів звернення до відповідача з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, відповідач же зазначає, що позивач з таким рапортом до нього не звертався.

Згідно з вимогами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оскільки фактом звернення позивача з рапортом до відповідача про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік обґрунтовував свої вимоги позивач, саме він мав підтвердити цей факт належними доказами.

У зв`язку з недоведеністю цього факту позовні вимоги задоволенню в цій частині не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати і виплати грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзаців сьомого - одинадцятого пункту 4 розділу III Інструкції «Про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період» зі змінами, внесеними наказом Міністерства оборони України № 306 від 10.06.2019 визначено, щ6 особам офіцерського, сержантського, старшинського та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, нарахування заборгованості здійснюється:

під час звільнення в запас або у відставку з правом носіння військової форми одягу за речове майно, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі;

під час звільнення в запас без права носіння військової форми одягу за речове майно пропорційно часу, який минув з настання права на отримання цього майна до дня виключення зі списків військової частини;

під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі; під час звільнення військовослужбовців військової служби за призовом осіб офіцерського складу, призваних на 18 місяців, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання цього майна до дня виключення зі списків військової частини".

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 192 від 01.07.2020 календарна вислуга років позивача на день звільнення складає 3 роки 11 місяців (а.с. 8).

Тобто позивач не набув права на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно після звільнення в запас з військової служби за контрактом, оскільки в нього не було календарної вислуги при звільнення 5 років. Тому в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 2 розділу 23 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам № 260 від 07.06.2018 року, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги. Тобто, для отримання такої допомоги позивачу необхідно було звернутися з рапортом протягом поточного року. Позивач доказів такого звернення суду не надав, а відповідач заперечує цей факт.

У зв`язку з недоведеністю факту звернення позивача з рапортом про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік до відповідача, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Щодо позовних вимог грошової компенсації за 70 діб невикористаної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки суд дійшов таких висновків.

Пунктом 12 статті 12 Закону № 351-ХІІ встановлено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (пункт 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (пункт 20 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ) та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі Закон № 1932-ХІІ).

Приписами абзацу п`ятого статті 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Зазначне кореспондується із правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами першою, другою статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктами 1-3 Порядку №159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Змістом частини 3 статті 24 Законом № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Наявність в позивача прав на компенсацію за 70 діб невикористаної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підтверджено також самим наказом відповідача про звільнення позивача від 01 липня 2020 року № 192. Доказів про нарахування та виплату позивачу суми такої компенсації відповідач суду не надав, отже не довів зазначених обставин.

Оскільки право позивача на компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій порушено відповідачем, тому воно підлягає поновленню в судовому порядку шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та зобов`язання іх здійснити нарахування та виплату зазначених сум.

При цьому суд вважає доводи відповідача, щодо відсутності рапорту позивача про надання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог необґрунтованими, оскільки, як встановлено судом, відповідачем самостійно не виконано вимоги наказу про виплату позивачу вказаної компенсації при звільненні, що є протиправною бездіяльністю.

Таким чином, як встановлено судом, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ з 2016 року по 2020 рік.

Згідно з вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За встановлених вище судом обставин, суд дійшов висновку, що на день звільнення позивача зі служби відповідач дійсно здійснив не в повному обсязі виплату належних позивачеві сум, виплата яких передбачена самим наказом про звільнення позивача.

Отже, на час розгляду справи в суді спір відносно розміру не виплачених позивачу сум між сторонами відсутній, тому є підстави для нарахування та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як вбачається з довідки відповідача від 02.10.2020 № ФЕС-819 (а.с. 21) грошове забезпечення позивача, з якого обчислюється його середньоденне грошове забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за травень 2020 року 11166,06 грн; за червень 2020 року 11166,06 грн, загальна сума грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням позивача складає: 22332,12 грн.

За травень та червень 2020 року грошове забезпечення нараховане позивачу за 61 календарних дня (за травень 2020 року 31 календарний день, за червень 2020 року 30 календарних дня по дату звільнення).

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 22332,12 грн : 61 календарних дня = 336,10 грн.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 01.07.2020 по 09.02.2021 та становить 224 календарних дня.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 по 09.02.2021, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 366,10 грн х 224 календарних дня = 82006,40 грн.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнена.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов адвоката Шурхно Кирила Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 70 діб додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 по 09.02.2021 в сумі 82006,40 грн (вісімдесят дві тисячі шість гривень 40 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя В.С. Шембелян