Справа № 520/1087/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Котеньов О.Г.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 р. Справа № 520/1087/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Чалого І.С. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Генеральної прокуратури України (Офіс Генерального прокурора) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2020, по справі № 520/1087/2020

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України (Офіс Генерального прокурора)

про скасування наказу, рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 20.12.2019 № 1148-вк по Генеральній прокуратурі України, яким прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України підполковника юстиції ОСОБА_1 з 31.12.2019 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту г пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів), виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення; визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) щодо невиконання вимог ст. 119 КЗпП України в частині збереження місця роботи та посади ОСОБА_1 після припинення контракту на проходження військової служби; зобов`язати Генеральну прокуратуру України (Офіс генерального прокурора) забезпечити виконання вимог ст. 119 КЗпП України в частині збереження місця роботи та посади ОСОБА_1 після припинення контракту на проходження військової служби; визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 1 за № 100 від 29.10.2019; поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді в органах прокуратури України; стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 20.12.2019 № 1148-вк по Генеральній прокуратурі України, яким прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України підполковника юстиції ОСОБА_1 з 31.12.2019 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту г пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів), виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення.

Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) щодо невиконання вимог ст. 119 КЗпП України в частині збереження місця роботи та посади ОСОБА_1 після припинення контракту на проходження військової служби.

Зобов`язано Генеральну прокуратуру України (Офіс генерального прокурора) забезпечити виконання вимог ст. 119 КЗпП України в частині збереження місця роботи та посади ОСОБА_1 після припинення контракту на проходження військової служби та поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді в органах прокуратури України.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 796996,76 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтовування апеляційної скарги відповідач зазначив, що спірні правовідносини виключають застосування положень трудового законодавства, зокрема ст. 119 КЗпП України, у зв`язку з чим враховуючи відсутність у штатному розписі Офісу Генерального прокурора військових посад, які б могли обіймати військовослужбовці, запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду відповідач не мав можливості.

Також апелянт вказував, що проходження позивачем служби у Генеральній прокуратурі України регулюється виключно положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII.

Крім того, апелянт зазначив, що судом першої інстанції зазначена справа розглянута із порушенням норм процесуального законодавства, з огляду на помилкове віднесення даної справи до справ незначної складності, оскільки за своєю посадою в силу положень ст. 50 Закону України "Про запобігання корупції" позивач віднесений до службових осіб, що займають відповідальне становище.

На підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, позивач наказом № 1249 від 10.12.2003 призначений на посаду помічника прокурора Ленінського району м. Харкова.

Наказом № 465-вк від 12.10.2015 позивача звільнено з посади прокурора Борівського району Харківської області в порядку переведення до Генеральної прокуратури України.

15.10.2015 наказом № 465-вк від 12.10.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

26.11.2015 позивача звільнено із займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Наказом Генеральної прокуратури України від 27.11.2015 № 584-вк підполковника юстиції ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом Генеральної прокуратури України від 17.11.2017 № 747-вк позивач призначений на посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 06.02.2019 № 92-вк позивачу у зв`язку з перейменуванням структурного підрозділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України оголошено посадове становище - у першому відділі процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління процесуального керівництва.

В подальшому, наказом Генерального прокурора від 20.12.2019 № 1148-вк позивача з 31.12.2019 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту г пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів), виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Новобаварського об`єднаного районного військового комісаріату м. Харкова, на підставі наказу Міністра оборони України від 20.11.2019 № 651.

Не погодившись із зазначеним наказом позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача відповідач діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим на час вчинення оскаржуваних дій законодавством.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014, № 1697-VII "Про прокуратуру".

Положення ст. 16 Закону № 1697-VII, визначаючи особливий порядок призначення на посаду та звільнення з посади прокурорів, тим самим забезпечують їх незалежність.

Так, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 27 Закону № 1697-VII військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.

При цьому, військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України Про прокуратуру і проходять військову службу відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

У свою чергу, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII здійснено правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями ст. 6 Закону № 2232-XII визначено, що військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти.

Перелік посад, що підлягають заміщенню вищим офіцерським складом, затверджується Президентом України, а посад інших військовослужбовців - Міністерством оборони України.

Військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних закладів освіти для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних закладів освіти, затверджується Президентом України.

Відповідно до п. 2 ч. ч. 1, 3 ст. 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.п. г п. 1 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, у мирний час, - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі.

Частиною 7 ст. 26 Закону № 2232-XII передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням № 1153/2008.

Пунктами 5, 7 Положення № 1153/2008 визначено, що громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України.

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з абз. 2 п. 9 Положення № 1153/2008 військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі.

Відповідно до п. 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністром оборони України.

Так, відповідно до п. 15 Положення № 1153/2008 з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Пунктом 26 Положення № 1153/2008 передбачено, що контракт про проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду чи продовження військової служби.

Згідно з п. 28 Положення № 1153/2008 контракт про проходження військової служби, з військовослужбовцями, які відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, - укладається на загальних підставах із дотриманням вимог п. 26 цього Положення.

З військовослужбовцями, визначеними підпунктами 1 і 2 пункту 38 цього Положення, контракт про проходження військової служби укладається від імені Міністерства оборони України, - з особами офіцерського складу - Міністром оборони України.

Відповідно до ст. 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі, зокрема ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Військовослужбовці військової прокуратури можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження, а також у зв`язку з переведенням на інші посади в органи прокуратури України або за власним бажанням.

Особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є, зокрема Генеральний прокурор - щодо прокурорів Генеральної прокуратури України.

На підставі викладеного слід дійти висновку, що питання проходження військової служби, у тому числі щодо військовослужбовців, відряджених до державних органів (прийняття/звільнення з військової служби) належить до повноважень Міністра оборони України.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII (в редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 113-IX) Генеральний прокурор України наділений повноваженнями призначати на посади та звільняти з посад прокурорів Генеральної прокуратури України у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

У свою чергу згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII (в редакції, чинній після набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 113-IX) Генеральний прокурор України наділений повноваженнями призначати на посади та звільняти з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Втім, положеннями вищенаведених законів Генеральний прокурор не наділений повноваженнями, зокрема, звільняти з військової служби військовослужбовців, відряджених до штату Генеральної прокуратури України.

У ході судового розгляду встановлено, що звільнення позивача з військової служби у запас наказом Міністра оборони України від 20.11.2019 № 651 здійснено на підставі п.п. г п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - у зв`язку із скорочення штатів або проведенням організаційних заходів.

У той же час, оскаржуваним наказом Генерального прокурора від 20.12.2019 №1148-вк позивачу також звільнено з військової служби у запас відповідно до п.п. г п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що фактично оскаржуваним наказом позивача повторно звільнено зі служби замість вирішення питання щодо подальшого його перебування на відповідній посаді з урахуванням змін Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII, внесених Законом України від 19.09.2019 № 113-IX, та за відсутності наданих законодавством повноважень.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при винесенні зазначеного наказу відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені діючим на час вчинення оскаржуваних дій законодавством, з огляду на що останній є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що спірні правовідносини не регулюються положеннями трудового законодавства, зокрема ст. 119 КЗпП України, колегією не приймаються, враховуючи, що наказом Міністра оборони України від 20.11.2019 № 651 позивача звільнено з військової служби у запас.

Таким чином, на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу ОСОБА_1 не мав статусу військовослужбовця, а отже підстави незастосування положень ст. 119 КЗпП України у спірних правовідносинах відсутні.

Так, відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

На підставі викладеного та враховуючи, що позивач вступив на військову службу в період дії особливого режиму, в силу ст. 119 КЗпП України за ним зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо допущення відповідачем протиправної бездіяльності, що виразилась у невиконані ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неможливості запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду, з тих підстав, що штатним розписом Офісу Генерального прокурора військових посад, які б могли обіймати військовослужбовці, не передбачено.

У свою чергу, помилковими є посилання відповідача на проходження позивачем у Генеральній прокуратурі України саме військової служби, у зв`язку з чим, на думку апелянта, застосуванню підлягають виключно положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII, оскільки переведення позивача на посаду до Генеральної прокуратури України відбулось 15.10.2015, у той час як на військову службу позивач вступив 26.11.2015.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог в частині поновлення позивача на відповідній посаді в органах прокуратури України, з огляду на обов`язкові приписи положень ст. 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи та посади після припинення контракту позивача на проходження ним військової служби.

Щодо позовних вимог стосовно стягнення з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки № 21-749зп від 20.05.2020 середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 , яке обчислене виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передували звільненню 31.12.2019, складає 34194,77 грн. (із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 1121,14 грн).

Згідно з п. 10 Порядку № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), яку розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» затверджено схеми посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур та прирівняних до них прокуратур, тобто, з 16.01.2020 оклад за посадою, що обіймав позивач, збільшено з коефіцієнтом 4,04.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 1121,14 грн * 16 + 1121,14 грн *4,04 (коефіцієнт збільшення посадового окладу)* 172 дні служби (з 16 січня 2020 року по дату винесення судового рішення) = 796996,76 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) складає 796996,76 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції із порушенням норм процесуального права, що полягає у розгляді адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження справу, у той час як дана справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Так, ч. ч. 2, 3 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У свою чергу ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справами незначної складності є справи щодо, зокрема, прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Обґрунтовуючи доводи стосовно недотримання судом першої інстанції при розгляді справи вимог щодо форми адміністративного судочинства, а саме помилкове віднесення даної справи до справ незначної складності, відповідач звертав увагу, що за своєю посадою в силу положень ст. 50 Закону України "Про запобігання корупції" позивач віднесений до службових осіб, що займають відповідальне становище, а отже розгляд даної справи у спрощеному позовному провадженні виключений.

Втім, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України справами незначної складності є також інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У свою чергу перелік справ, що підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження передбачений ч. 4 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції вирішуючи питання щодо обрання форми судочинства для розгляду даної справи не був обмежений ч. 4 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що прийняв рішення проводити розгляд справи за правилами спрощеного судочинства.

Таким чином, з огляду на предмет позову та беручи до уваги, що в рамках даної справи сторонами не заперечувались фактичні обставини, а вирішенню підлягали виключно питання застосування права, враховуючи, що спори щодо вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах, вже були предметом судового розгляду, колегія суддів не вбачає підстав, що перешкоджають віднесенню даної справи до справ незначної складності та неможливість її розгляду в порядку спрощеного судочинства.

Отже, колегія суддів переглянувши у межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішенням суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України (Офіс Генерального прокурора) - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 520/1087/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді І.С. Чалий Г.Є. Бершов