Справа № 204/2763/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року Справа № 204/2763/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 218230,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2018р. Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся з адміністративним позовом до ОСОБА_1 та, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 04.06.2018р., просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 218230,00 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час несення служби із забезпечення публічної безпеки і порядку внаслідок винних протиправних дій ОСОБА_1 , які полягали у порушенні Правил дорожнього руху, що належним чином встановлено долученими до матеріалів справи судовими рішеннями по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено належний позивачу на праві власності транспортний засіб, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача в порядку ст. 1166, 1187, 1192 ЦК України, з урахуванням положень ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, шо діяла на час виникнення спірних правовідносин), розмір завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки майнової шкоди. Позивач вказує на те, що висновком експертного дослідження №19/12.2/248 від 20.09.2017р., виконаного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, визначено вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, розмір якого складає 64536,31 грн., разом з тим, згідно рахунку-фактури ТОВ «ДНДЗ ТРЕЙД» №1605 вартість робіт та придбаних запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту службового автомобіля Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , який було пошкоджено відповідачем у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, складає 218230,00 грн., а тому, на думку позивача, завдані йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнові збитки підлягають відшкодуванню саме в розмірі 218230,00 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку. У письмових поясненнях від 20.01.2021р. позивач вказує на те, що до наявних між сторонами правовідносин не підлягають застосуванню ані положення КЗпП України, ані Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23.06.1995 №243/95-ВР, які визначають підстави та порядок притягнення саме до матеріальної відповідальності, ані Закон України «Про Національну поліцію», ані Посадова інструкція відповідача, до службових обов`язків поліцейського не входить керування транспортним засобом, разом з тим, ст.130 КЗпП України встановлює наявність матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну саме внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, проте, в даному випадку, відповідач не порушив покладених на нього службових обов`язків, шкода завдана відповідачем не внаслідок неналежного виконання ним службових обов`язків, а її (шкоди) заподіяння є наслідком порушення відповідачем обов`язку кожної особи, яка керує транспортним засобом, щодо безумовного дотримання вимог Правил дорожнього руху, що також свідчить про те, що до виниклих між сторонами відносин не можуть бути застосовані норми КЗпП України; вимоги чинного законодавства не передбачають обов`язку власника укладати договори страхування транспортних засобів, за якими власнику такого транспортного засобу відшкодовується розмір шкоди за рахунок страхового відшкодування в разі настання страхового випадку (КАСКО), а передбачений ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» поліс обов`язкового страхування не передбачає відшкодування шкоди власнику транспортного засобу, водій якого спричинив ДТП, а забезпечує лише відшкодування шкоди, яка завдана таким ДТП третім особам, наприклад, іншому учаснику ДТП. Також, позивач просить під час вирішення даної справи врахувати правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 15.04.2020р. по справі №203/3237/16 та від 18.11.2020р. по справі №760/15085/18, при цьому, позивач вказує на безпідставність посилань відповідача на певну судову практику Верховного Суду, так як правовідносини у таких наведених відповідачем справах та правовідносини у даній справі не є тотожними та мають різну правову природу (а.с.135-138 том 2).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2018р. по справі №204/2763/18 у задоволенні позовної заяви Департаменту патрульної поліції Національної поліції України було відмовлено (а.с.112-116 том 1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2019р. скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2018р., позовні вимоги задоволено та, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 218230,00 грн. (а.с.168,170-175 том 1).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.09.2020р. скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2018р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2019р., провадження по справі закрито (а.с.85-90 том 2).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.11.2020р. справу №204/2763/18 передано для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а.с.106-107 том 2).

Справа №204/2763/18 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 16.12.2020р. та згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на новий розгляд судді Конєвій С.О. (а.с.108,109 том 2)

Ухвалою суду від 21.12.2020р., дану справу було прийнято до свого провадження суддею Конєвою С.О., відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується змістом відповідної ухвали суду (а.с.110 том 2).

05.01.2021р., на виконання вищенаведеної ухвали суду, відповідач подав до канцелярії суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просить позовну заяву позивача залишити без задоволення посилаючись на те, що чинним законодавством України чітко встановлено, що поліцейські в Україні є працівниками, діяльність яких, в першу чергу, регулюється спеціальним Законом України «Про Національну поліцію», а у частині відносин, які не врегульовані спеціальним законом в тому числі регулюються КЗпП України, як загальним законом, який регулює трудові відносини в Україні, а тому посилання позивача на норми Цивільного права є невірними та, в даному випадку, слід застосовувати положення КЗпП України; за приписами ст.132 КЗпП України встановлено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, а враховуючи, що розмір середньомісячного заробітку відповідача (розрахований відповідачем за 1 квартал 2020 року самостійно) приблизно становить 12602,55 грн., то з відповідача не може бути стягнуто суму більше ніж 12602,55 грн.; подані позивачем до матеріалів справи копії документів, мають грубі порушення, не відповідають вимогам чинного законодавства (на документах відсутні всі необхідні реквізити, встановлені чинним законодавством України, які б надавали їм статусу офіційно посвідчених копій та доказів), а тому вони не повинні братися до уваги судом та мають бути визнані неналежними і недопустимими, окрім того, в порушення положень ст.79 Кодексу адміністративного судочинства України на адресу відповідача належним чином засвідчені копії відповідних документів від позивача не надходили; Порядок використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України було затверджено лише 07.09.2017р. наказом Міністерства внутрішніх справ України №757, а станом на день дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 24.11.2016р. за участю належного позивачеві автомобіля, вказані відносини ніякими нормативно-правовими актами врегульовані не були, проте, порядок передачі 24.11.2016р. службового автомобіля відповідачеві та правові підстави користування вказаним автомобілем має значення для правильного вирішення спору; відшкодуванню підлягає шкода, яка реально заподіяна діями винної особи, а тому судом має бути досліджено в якому технічному стані перебував службовий автомобіль на момент його передачі 24.11.2016р. відповідачеві, наявність або відсутність на службовому автомобілі яких-небудь пошкоджень, а також стан зносу на момент його передачі відповідачеві, що істотно впливає на обставини справи та встановлення реально спричинених внаслідок ДТП матеріальних збитків; працівниками УПП в м. Дніпро ДПП НП України було навмисно підроблено висновок службового розслідування від 26.12.2016р., а надані до суду копії документів службового розслідування за фактом ДТП 24.11.2016 року не посвідчені належним чином, тобто не мають юридичної сили; Дніпровський НДЕКЦ, яким проводилось експертне дослідження та складено висновок №19/12.2/248 від 20.09.2017р., не може бути неупередженим у результатах проведення експертизи по відношенню до Управління патрульної поліції у м. Дніпро ДПП України, оскільки він, як і ДПП НП України, безпосередньо входить до складу МВС України; під час проведення експертного дослідження №19/12.2/248 від 20.09.2017р.не було досліджено порядок транспортування 24.11.2016р. (після ДТП) службового автомобіля, місце та умови його зберігання з 24.11.2016р. до червня 2017 року, що істотно мало вплинути на технічний стан, кількість та характер технічних ушкоджень службового автомобіля, що утворились внаслідок ДТП; для правильного вирішення спору, під час дослідження акту виконаних робіт №1605 та рахунку-фактури №1605 судом має бути перевірено та встановлено обставини, які мають істотне значення для визначення розміру матеріальних збитків, що підлягають відшкодуванню, а саме: які саме роботи по ремонту автомобіля TOYOTA PRIUS днз. НОМЕР_1 були проведені, які деталі автомобіля були замінені та на які саме; всупереч нормам чинного законодавства, позивачем службовий автомобіль TOYOTA PRIUS днз. НОМЕР_1 застрахований не був. Окрім того, відповідач вказує на пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановлений ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.112-121 том 2).

Окрім того, у відзиві на позов від 05.01.2021р. відповідач просить закрити провадження у цій справі, а також і повернути позовну заяву позивача на підставі ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши наведені клопотання відповідача про закриття провадження у цій справі та про повернення позовної заяви відповідачеві, суд не находить обґрунтованих правових підстав для їх задоволення, оскільки такі клопотання відповідача є необґрунтованими та у відзиві взагалі не наведено підстав та мотивів, з яких відповідачем такі клопотання заявлені та не надано доказів на їх підтвердження в порушення вимог ст.ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній справі приймається судом 19.02.2021р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - ДПП НП України) від 21.01.2016р. № 9 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора роти №8 батальйону №1 Управління патрульної поліції у місті Дніпропетровську (а.с.7 том 1).

Наказом ДПП НП України від 07.04.2016р. №67 о/с ОСОБА_1 переведено на посаду старшого інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення Управління патрульної поліції в місті Дніпрі, що підтверджується довідкою начальника відділу ВКЗ Управління патрульної поліції в місті Дніпрі (а.с.9 том 1).

Наказом ДПП НП України від 12.12.2016р. №344 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі (а.с.8 том 1).

24 листопада 2016 року ОСОБА_1 , під час виконання службових обов`язків скоїв ДТП, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» ДНЗ НОМЕР_1 , при цьому, факт перебування відповідача на службі та виконання ним своїх службових обов`язків підтверджується книгою нарядів №2 УПП у м. Дніпрі, з якої вбачається, що 24 листопада 2016 року о 10:00 год. ОСОБА_1 отримав табельну зброю (а.с.10-11 том 1).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017р. у справі №204/8106/16-П провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с.19-20 том 1).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017р. у справі №204/8106/16-п було скасовано постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017р. у цій справі та постановлено нову, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 340,00 грн. (а.с.21-25 том 1).

Наведеною постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017р. у справі №204/8106/16-п встановлено, що 24 листопада 2016 року о 13:30 год., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Prius», ДНЗ НОМЕР_1 , рухався по вул. Філософській з увімкненими проблисковими маячками та спеціальним звуковим сигналом, де виїжджаючи на перехресті з вул. В. Антоновича, з другорядної дороги на головну, не переконався у безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Опель Корса», ДНЗ НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі. Після зіткнення обидва автомобіля продовжили некерований рух та скоїли наїзд на автомобіль «Мерседес Бенц», ДНЗ HTS 959, під керуванням водія ОСОБА_3 , який стояв нерухомо. Внаслідок ДТП автомобілі пошкоджені, тілесні ушкодження отримали ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . При цьому водій ОСОБА_1 порушив вимоги пунктів 3.1, 16.11 Правил дорожнього руху України (а.с.21-25 том 1).

Наведена постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017р. набрала законної сили 15.02.2017 року (а.с.21-25 том 1).

За приписами ч.4, ч.6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Власником автомобіля «Toyota Prius», ДНЗ НОМЕР_1 , 2013 року випуску, пошкодженого в результаті ДТП, що мало місце 24 листопада 2016 року, та яким керував ОСОБА_1 , є ДПП НП України, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с.26 том 1).

Департаментом патрульної поліції було проведено службове розслідування за фактом пошкодження службового автомобіля Управління патрульної поліції в місті Дніпрі ДПП Toyota Prius, номерний знак НОМЕР_1 , старшим інспектором відділу моніторингу та аналітичного забезпечення Управління патрульної поліції в місті Дніпрі ДПП лейтенантом поліції Мазуром Г.Є., за результатами якого складено висновок від 26.12.2016р. згідно якого факт пошкодження вищезазначеного службового автомобіля лейтенантом поліції ОСОБА_1 визнано таким, що знайшов своє підтвердження (а.с.12-17 том 1).

Згідно висновку експертного дослідження, проведеного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром MBС України від 20 вересня 2017 року № 19/12.2/248 установлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки Toyota моделі Prius, ДНЗ 11 2313, 2013 року випуску, внаслідок ДТП складає 64 536,31 грн. (а.с.27-41 том 1).

Разом з тим, згідно рахунку-фактури №1605 та акту виконаних робіт №1605, виданих ТОВ «ДНДЗ Трейд», вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Toyota Prius», ДНЗ 11 2313, 2013 року випуску, становить 218230,00 грн. (а.с.82-87 том 1).

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 218230,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580) цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тобто він є спеціальним нормативним актом, який регулює проходження служби в поліції.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

За загальним правилом, під час вирішення справ даної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Наведена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постановах від 12.12.2018р. у справі №814/2563/16, від 30.01.2019р. у справі №806/2164/16, яка підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, оскільки у Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським при виконанні ним службових обов`язків, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського, як на працівника, поширюється трудове право, отже, при вирішенні даного спору слід керуватись загальними нормами, якими, в даному випадку, є положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), що врегульовують питання відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання ним службових обов`язків.

Так, згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені статтею 134 КЗпП України, згідно якої відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства видно, що працівник несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, при цьому, матеріальна відповідальність визначається у розмірі дійсної прямої шкоди, що не перевищує середнього заробітку працівника, а матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у ст.134 КЗпП України.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, 24 листопада 2016 року ОСОБА_1 , під час виконання службових обов`язків скоїв ДТП, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» ДНЗ 11 2313, в результаті чого зазначений службовий автомобіль було пошкоджено, що підтверджується копіями постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017р., яка набрала законної сили 15.02.2017 року, та Висновку службового розслідування за фактом пошкодження службового автомобіля інспектором УПП у місті Дніпрі ДПП (а.с.12-17, 21-25 том 1).

Таким чином, суд вважає доведеним факт заподіяння відповідачем ОСОБА_1 матеріальної шкоди Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за вказаним судовим рішенням , яке набрало законної сили та встановлені у ньому обставини звільняються від доказування у інших справах, у тому числі і у цій справі, виходячи з вимог ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно висновку експертного дослідження, проведеного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром MBС України від 20 вересня 2017 року № 19/12.2/248 установлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки Toyota моделі Prius, ДНЗ НОМЕР_1 , 2013 року випуску, внаслідок ДТП складає 64 536,31 грн. (а.с.27-41 том 1).

В даному випадку, з матеріалів справи судом не було встановлено наявність жодного з випадків, передбачених статтею 134 КЗпП України, які тягнуть за собою настання повної матеріальної відповідальності.

Таким чином, з відповідача має бути стягнута сума матеріальних збитків у розмірі, що не перевищує його середньомісячного заробітку, виходячи з вимог ст.132 КЗпП України.

Так, відповідно до довідки про доходи Департаменту патрульної поліції №2165 від 24.11.2017р., доданої позивачем до позову, сума середньомісячного заробітку ОСОБА_1 , на час виникнення спірних відносин, становила 8223,35 грн., виходячи із розрахунку: 24670,04 грн./3 (а.с.42 том 1).

З урахуванням аналізу вказаних норм чинного законодавства та враховуючи, що середньомісячний заробіток відповідача, на час виникнення спірних правовідносин, складає 8223,35 грн., а також те, що відповідно до ст.132 КЗпП України відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду лише у розмірі 8223,35 грн.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність не відшкодування позивачеві, завданої ним матеріальної шкоди у розмірі 8223,35 грн. з урахуванням вимог ст.ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України суду не надав.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача на те, що працівниками УПП в м. Дніпро ДПП НП України було навмисно підроблено висновок службового розслідування від 26.12.2016р., а надані до суду копії документів службового розслідування за фактом ДТП 24.11.2016 року не посвідчені належним чином, тобто, не мають юридичної сили; Дніпровський НДЕКЦ, яким проводилось експертне дослідження та складено висновок №19/12.2/248 від 20.09.2017р., не може бути неупередженим у результатах проведення експертизи по відношенню до Управління патрульної поліції у м. Дніпро ДПП України, оскільки він, як і ДПП НП України, безпосередньо входить до складу МВС України, так як належних та достатніх доказів на підтвердження наведеного виходячи з положень ст.ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем суду надано не було.

Також, судом відхиляються посилання відповідача на те, що під час проведення експертного дослідження №19/12.2/248 від 20.09.2017р. не було досліджено порядок транспортування 24.11.2016р. (після ДТП) службового автомобіля, місце та умови його зберігання з 24.11.2016р. до червня 2017 року, що істотно мало вплинути на технічний стан, кількість та характер технічних ушкоджень службового автомобіля, що утворились внаслідок ДТП, оскільки доказів оскарження відповідачем наведеного висновку експертного дослідження у встановленому законодавством порядку відповідачем суду не надано.

Стосовно доводів відповідача про порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, слід застосовувати строки звернення до суду, встановлені положеннями Кодексу законів про працю України, виходячи з наступного.

Так, за приписами ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до положень ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як встановлено судом із наявних у матеріалах справи документів, позивачеві про розмір заподіяної йому шкоди у сумі 64 536,31 грн. стало відомо згідно висновку експертного дослідження, проведеного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром MBС України від 20 вересня 2017 року №19/12.2/248 (а.с.27-41 том 1), тобто, річний строк звернення позивача до суду повинен обчислюватися з 21.09.2017р.

Зі змісту позову вбачається, що його було подано позивачем до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 24.04.2018р., що підтверджується вхідним штемпелем суду (а.с.1-3 том 1), тобто, позов у даній справі було подано Департаментом патрульної поліції Національної поліції України в межах річного строку звернення, встановленого ст.233 КЗпП, а, відповідно, позивачем строк звернення до суду пропущено не було.

А отже, посилання відповідача на пропущення строку звернення до суду, встановленого ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди підлягають задоволенню лише у розмірі 8223,35 грн.

Разом з тим, судом відхиляються посилання позивача на те, що згідно рахунку-фактури ТОВ «ДНДЗ ТРЕЙД» №1605 вартість робіт та придбаних запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту службового автомобіля Тойота Пріус, д.р.н. НОМЕР_1 , який було пошкоджено відповідачем у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, складає 218230,00 грн., а тому, завдані йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнові збитки підлягають відшкодуванню саме в розмірі 218230,00 грн., оскільки позивачем не надано, а матеріалами справи не підтверджено докази понесення позивачем витрат згідно такого рахунку-фактури, згідно до вимог ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення посилання позивача на відшкодування завданої відповідачем матеріальної шкоди за нормами ст.ст. 1166, 1187, 1192 Цивільного кодексу України та відхиляються судом, з огляду на те, що проаналізований судом зміст наведених цивільних норм врегульовує питання відшкодування матеріальної шкоди джерелом підвищеної небезпеки фізичній чи юридичній особам, які є потерпілими при вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в той же час, позивач у даних правовідносинах не виступає як потерпіла сторона у наведеній дорожньо-транспортній пригоді, а, навпаки, саме автомобіль, що належить позивачеві, під керуванням відповідача, порушив Правила дорожнього руху та визнаний судом винуватцем вказаної дорожньо-транспортної пригоди і заподіяння шкоди іншим учасникам дорожнього руху, а тому наведені норми ст.ст. 1166, 1187, 1192 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані у спорі між позивачем та відповідачем про стягнення матеріальної шкоди, з урахуванням того, що відповідач заподіяв матеріальну шкоду позивачеві під час виконання ним службових (трудових) обов`язків (відносин), що врегульовано нормами ст.ст. 130, 132 КЗпП України.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання позивача у письмових поясненнях від 20.01.2021р. на те, що до наявних між сторонами правовідносин не підлягають застосуванню, зокрема, положення КЗпП України, оскільки, як встановлено судом, у Законі України «Про Національну поліцію» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, а в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю можуть субсидіарно застосовуватися загальні норми якими, в даному випадку, є положення Кодексу законів про працю України.

Наведена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постановах від 12.12.2018р. у справі №814/2563/16, від 30.01.2019р. у справі №806/2164/16, яка підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо правової позиції Верховного Суду, яку позивач просить врахувати під час вирішення даної справи, а саме: викладеної у його постановах від 15.04.2020р. по справі №203/3237/16 та від 18.11.2020р. по справі №760/15085/18, то вона не може бути застосована судом у даному випадку, оскільки спірні правовідносини у наведених постановах виникли у зв`язку з відшкодуванням шкоди у порядку регресу, що не є подібними до правовідносин у цій справі, а тому така позиція не підлягає застосуванню судом в межах розгляду даної справи у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються лише судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз - в інших випадках, зокрема, щодо відшкодування судових витрат по сплаті судового збору суб`єкта владних повноважень за рахунок відповідача взагалі не передбачено.

А виходячи з того, що у суду відсутні докази понесення позивачем - суб`єктом владних повноважень судових витрат, пов`язаних з викликом свідків чи проведенням експертиз, у адміністративного суду відсутні і будь-які обґрунтовані підстави для покладення судових витрат позивача по сплаті судового збору на відповідача, про які просить у позові позивач, виходячи з вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин, даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 8223,35 грн.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується позиція Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 218230,00 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Департамент патрульної поліції Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3; ) матеріальну шкоду у розмірі 8223,35 грн. (вісім тисяч двісті двадцять три гривні 35 коп.).

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва