Справа № 640/13043/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними і скасування наказів №458-вк від 21.06.2019 та №459-вк від 21.06.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України №458-вк від 21.06.2019 в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби. Визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України №459-вк від 21.06.2019. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що висновки суду про протиправність зарахування ОСОБА_1 у розпорядження Генерального прокурора України та покладення на нього відповідних обов`язків не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Натомість законодавчо встановлений порядок проходження військової служби спростовує висновки суду про те, що Генеральний прокурор вийшов за межі наданих йому повноважень та діяв не на підставі закону.

Позивачем також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій останній просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції не було надано чіткої оцінки статусу позивача. На переконання позивача для правильного вирішення справи по суті суду необхідно було встановити чи дійсно оскаржувані правовідносини є наслідком ліквідації юридичної особи, органу державної влади або ж реорганізації такої особи. Поруч з цим позивач наголосив, що всупереч вимогам статті 49-2 Кодексу законів про працю України йому не було вручено попередження про звільнення, не запропоновано всі наявні вакантні та тимчасово вакантні посади.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 27.03.2015 №204 полковника юстиції ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та на підставі листа заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора від 20.01.2015 №10/5вих-15 відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду.

16.04.2015 наказом Генеральної прокуратури України №90-вк ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Головної військової прокуратури та призначено на посаду заступника начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

21.07.2015 наказом Генеральної прокуратури України №267-вх ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління представництва інтересів держави, протидії корупції у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

13.05.2019 наказом Генеральної прокуратури України №337-вк позивача призначено на посаду начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, увільнивши з посади начальника управління представництва інтересів держави, протидії корупції у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України. Указану посаду позивач обіймав до 21.06.2019.

21.06.2019 наказом Генеральної прокуратури України №30-шц «Про внесення зміни до структури та штатного розпису Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України» ліквідовано управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури, а посаду начальника управління процесуального керівництва, яку обіймав позивач, скорочено.

Наказом Генеральної прокуратури України від 21.06.2019 №458-вк позивача з 21.06.2019 увільнено з посади начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури та зараховано його у розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби. Підстава: наказ Генерального прокурора України від 21.06.2019 № 30шц.

Цього ж дня наказом Генеральної прокуратури України №459-вк на позивача, крім обов`язків, визначених Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та іншими нормативними актами з питань проходження військової служби, покладено такі обов`язки: дотримуватися Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Генеральної прокуратури України; упродовж робочого дня перебувати у приміщенні Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та виконувати доручення першого заступника Головного військового прокурора; у разі виникнення клопотань подавати їх безпосередньо заступнику Генерального прокурора - Головному військовому прокурору, а у разі порушення питань, що належить до компетенції Генерального прокурора України, подавати відповідні рапорти (заяви, клопотання) через заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора.

Не погоджуючись із вищевказаними наказами Генеральної прокуратури України, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові підстави, порядок призначення та звільнення прокурорів врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (тут і далі в редакції чинної на момент виникнення правовідносин, далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону № 1697-VII до військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.

Утворення, реорганізація та ліквідація військових прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатів здійснюються Генеральним прокурором.

Генеральна прокуратура України організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури (ст. 8 Закону № 1697-VII).

Генеральну прокуратуру України очолює Генеральний прокурор, який має першого заступника та чотирьох заступників, а також заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора.

У структурі Генеральної прокуратури України утворюються департаменти, управління, відділи, а також Генеральна інспекція. Управління та відділи можуть бути самостійними або входити до складу департаменту (управління). Положення про самостійні структурні підрозділи Генеральної прокуратури України затверджуються Генеральним прокурором.

У Генеральній прокуратурі України утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Головна військова прокуратура, яку очолює заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор. На нього наказом Генерального прокурора може також покладатися виконання інших службових обов`язків.

Частиною 4 статті 27 Закону № 1697-VII передбачено, що військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.

Порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.

Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Згідно статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII ( у редакції чинній на час виникнення правовідносин, далі - Закон № 2232-XII) військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає проходження військової служби (ч.3 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації (п. 2 ч. 1, ч. 3 ст.24 Закону № 2232-XII).

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві (частина сьома статті 6 Закону № 2232-XII).

Підпунктом 2 пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), установлено, що призначення військовослужбовців на рівнозначні посади здійснюється:

у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

у разі проведення заміни у місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з установленим строком військової служби);

для набуття практичного досвіду управлінської діяльності в органах військового управління різного рівня або для більш доцільного використання за фахом чи досвідом роботи - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, зокрема на особисте прохання військовослужбовця;

за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

за сімейними обставинами - на особисте прохання;

з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування;

у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності;

у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України;

вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням у разі неможливості виконання ними обов`язків на займаних посадах;

у разі проведення заміни у військових частинах (підрозділах), які виконують завдання в районах ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в районах проведення антитерористичних операцій;

у разі відсутності можливості поновлення на попередній посаді у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням по службі - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України.

Відповідно до п. 112 Положення № 1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Таке переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Згідно пп. 1 п. 116 Положення № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців;

Абзацом 7 пункту 4.9 розділу IV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, передбачено, що підставами для видання наказів по особовому складу про призначення і переміщення військовослужбовців на рівнозначні посади є подання.

Судом встановлено, що 21.07.2015 наказом Генеральної прокуратури України №267-вх ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління представництва інтересів держави, протидії корупції у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом Генеральної прокуратури України №337-вк від 13.05.2019 позивача призначено на посаду начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, увільнивши з посади начальника управління представництва інтересів держави, протидії корупції у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України. Указану посаду позивач обіймав до 21.06.2019.

Приписами статті 27 Закону № 1697-VII встановлено, що порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.

Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положення № 1153/2008.

Отже, на позивача в період його призначення та увільнення з органів прокуратури та на час його проходження військової служби у військовій прокуратурі розповсюджувалася дія Закону № 2232-XII та Положення № 1153/2008.

Правові висновки з питання розповсюдження на військовослужбовця, відрядженого до Генеральної прокуратури України, Положення №1153/2008, викладені у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №826/25061/15, від 17 листопада 2020 року у справі № 640/13503/19.

Наказом Генерального прокурора України від 21.06.2019 №458-вк відповідно до статей 9, 41 Закону України «Про прокуратуру» та пунктів 82, 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року позивача увільнено з посади начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури та зараховано його у розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби.

Підставою для видання вказаного наказу слугував наказ Генерального прокурора України від 21 червня 2019 року № 30шц «Про внесення змін до структури та штатного розпису Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України», яким ліквідовано ліквідовано управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури, а посаду начальника управління процесуального керівництва, яку обіймав позивач, скорочено

Колегія суддів звертає увагу, що позивач в період його призначення та звільнення з органів прокуратури проходив військову службу та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що наказом Генерального прокурора України від 21 червня 2019 року № №458-вк позивач був саме увільнений із посади начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури та зарахований у розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби, а не звільнений із військової служби.

Так, зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що його прийнято, зокрема, на підставі пунктів 82, 116 Положення № 1153/2008.

Пунктом 82 Положення № 1153/2008 визначено порядок призначення військовослужбовців на посади, а пункт 116 визначає умови за яких допускається зарахування військовослужбовців в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання.

Як зазначалось судом вище, наказом Генеральної прокуратури України №459-вк на позивача, крім обов`язків, визначених Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та іншими нормативними актами з питань проходження військової служби, покладено такі обов`язки: дотримуватися Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Генеральної прокуратури України; упродовж робочого дня перебувати у приміщенні Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та виконувати доручення першого заступника Головного військового прокурора; у разі виникнення клопотань подавати їх безпосередньо заступнику Генерального прокурора - Головному військовому прокурору, а у разі порушення питань, що належить до компетенції Генерального прокурора України, подавати відповідні рапорти (заяви, клопотання) через заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора.

Враховуючи те, що на позивача як на військовослужбовця Збройних сил України розповсюджується дія Положення № 1153/2008, а також те, що позивача не було звільнено із військової служби, а згідно з наказом Міністра оборони України від 27.03.2015 №204 відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду, увільнення останнього згідно з приписами Положення № 1153/2008 відповідає вимогам Закону.

Доводи позивача про те, що відповідачем не було виконано вимог визначених статтею 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, а саме не попереджено про наступне вивільнення та не запропоновано усіх наявних вакантних посад колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки приписи вказаних статей не розповсюджуються на військовослужбовців, яких відряджено до державних органів, із залишенням на військовій службі, оскільки ці питання врегульовані спеціальним законодавством.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ Генеральної прокуратури України від 21.06.2019 №458-вк в частині увільнення ОСОБА_1 з 21.06.2019 з посади начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України є правомірним, тому підстави для визнання його протиправним і скасування в цій частині у суду відсутні.

Водночас колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним і скасування наказу Генеральної прокуратури України від 21.06.2019 №458-вк в частині зарахування позивача в розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби та наказу Генеральної прокуратури України від 21.06.2019 №459-вк.

Задовольняючи позов в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки норми пунктів 82 та 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не містять правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України, то у спірних правовідносинах вони застосуванню не підлягають.

Проте колегія суддів зазначає, підпунктом 2 пункту 82 Положення № 1153/2008 встановлено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Згідно з пунктом 112 Положення військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Таке переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що згоди військовослужбовця при переміщенні на вищу або рівнозначну посаду не вимагається, а наказ про переміщення військовослужбовця на іншу посаду не змінює правовідносин з приводу проходження військової служби.

Враховуючи те, що на позивача, як на військовослужбовця Збройних сил України, розповсюджується дія Положення № 1153/2008, а також враховуючи те, що на момент ліквідації управління процесуального керівництва, посаду у якому обіймав позивач, не вирішено питання щодо подальшого службового використання останнього, то його увільнення та зарахування у розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби, на підставі п.п. 82, 116 Положення № 1153/2008, відповідає вимогам Закону.

Колегія суддів наголошує, що предметом спору у цій справі є правомірність дій відповідача при увільненні позивача з посади та зарахування останнього у розпорядження Генерального прокурора України до вирішення питання щодо його подальшого проходження військової служби.

При цьому, питання подальшого проходження позивачем військової служби, в тому числі повідомлення останнього про наступне звільнення з військової служби, не є предметом розгляду у даній справі. З огляду на викладене у сукупності, колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняття в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи.

Водночас, доводи апеляційної скарги позивача зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у позовній заяві. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказів відмовити.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17.02.2021.

Головуючий суддя Є.В. Чаку

Судді: І.В.Федотов

А.Ю.Коротких