Справа № 380/4563/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/4563/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

в с т а н о в и в:

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державного підприємства «Львіввугілля» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанов Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 05.05.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317/ФС-1, №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317/ФС-2.

Ухвалою судді від 16.06.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 26.06.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання.

Відповідно до позиції позивача, він вважає, що відповідачем було безпідставно застосовано до нього відповідальність за порушення законодавства про працю, порушивши при цьому засаду щодо заборони притягнута до юридичної відповідальності двічі за одне й те саме правопорушення.

Так, позивач зазначає, що 17.12.2019 року відповідачем було проведено інспекційне відвідування Відокремленого підрозділу «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля». За результатами такого заходу складено акт інспекційного відвідування від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ (у якому викладено висновок про ряд порушень), а також припис про усунення виявлених порушень від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П, протокол про адміністративне правопорушення 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П/ПТ.

У подальшому, 05.03.2020 року відповідачем було проведено інспекційне відвідування Відокремленого підрозділу «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» щодо виконання попереднього припису про усунення виявлених порушень від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П. За результатами такого заходу складено акт інспекційного відвідування від 05.03.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317, а також протокол про адміністративне правопорушення від 05.03.2020 року №ЛВ11479/317/АВ/П/ПТ, постанову по справі про адміністративне правопорушення від 05.03.2020 року №ЛВ11479/317/АВ/П/ПТ/ПС.

05.05.2020 року начальником Головного управління Держпраці у Львівській області було розглянуто справу про накладення штрафу та на підставі акта інспекційного відвідування від 05.03.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317, у зв`язку з порушеннями у Відокремленому підрозділі «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» винесено постанову про накладення на Державне підприємство «Львіввугілля» штрафу 05.05.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317/ФС-1 (за невиконання п.п. 1, 5 припису), а також постанову про накладення на Державне підприємство «Львіввугілля» штрафу від 05.05.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317/ФС-2 (за невиконання п.п. 2, 3, 4, 6 припису).

Позивач акцентує, що одночасно аналогічні перевірки були здійснені й по інших відокремлених підрозділах Державного підприємства «Львіввугілля» з подальшим складанням постанов про накладення на позивача штрафів за однією і тією ж підставою абз. 4 та абз. 9 ч. 2 ст. 256 Кодексу законів про працю України і за порушення одного виду (які в усіх відокремлених підрозділах є ідентичними).

Таким чином, на переконання позивача, відповідачем було порушено принцип non bis in idem, кількаразово застосувавши до однієї особи юридичну відповідальність за порушення одного виду. Хоча такі порушення й були виявлені на різних відокремлених підрозділах, однак, фактично були допущені однією й тією ж особою (Державним підприємством «Львіввугілля»), позаяк відокремлені підрозділи не є юридичними особами.

Відтак, позивач вважає, що оспорювані постанови є протиправними та підлягають скасуванню в судовому порядку, позаяк, ніхто не може двічі притягуватися до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення.

Відповідно до позиції відповідача, він вважає вимоги позивача безпідставними.

А саме, відповідач зазначає у відзиві, що на нього покладено повноваження зі здійснення контролю за дотриманням законодавства про працю, зокрема, шляхом проведення інспекційних відвідувань.

Такі відвідування були проведені й стосовно Відокремленого підрозділу «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля». А саме, було здійснене відвідування 17.12.2019 року, за наслідком якого було зафіксовано ряд порушень чинного законодавства про працю. У зв`язку з чим було видано припис на зобов`язання усунути допущені порушення.

Відтак, згодом було проведено повторне інспекційне відвідування для перевірки стану виконання припису. Однак, встановлено, що на Відокремленому підрозділі «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» порушення, які були виявлені попереднього разу та щодо яких надано припис, усунені не були.

Зазначене є підставою для настання юридичної відповідальності за . При цьому, за ст. 256 Кодексу законів про працю України суб`єктом відповідальності є належна юридична особа. Таким чином, за порушення, які були допущені на Відокремленому підрозділі «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» та не усунені позивача було притягнуто до відповідальності.

Відповідач зазначає також, що хоча подібні порушення були виявлені й на інших відокремлених підрозділах позивача, за що його окремо було притягнуто до відповідальності, однак, це не вказує на про подвійну відповідальність за одне й те ж саме порушення. Головне управління Держпраці у Львівській області наголошує на тому, що кожне з порушень є індивідуальним, вчиненим за певних обставин, в різні періоди та щодо окремо визначених працівників, що не свідчить про їх ідентичність.

У зв`язку з чим, відповідач вважає свої висновки обґрунтованими, а прийняті постанови правомірними. Таким чином, відповідач підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Позивачем було заявлено до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника й одночасно підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач явки повноважного представника до суду не забезпечив, про причини суд не повідомив.

Розглянувши доводи та заперечення всіх учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Державне підприємство «Львіввугілля» є окремою юридичною особою (, дата державної реєстрації 17.01.2003 року).

Окрім того, наказом від 12.02.2003 року №1 було створено Відокремлений підрозділ «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля».

Як встановлено судом, 17.12.2019 року Головне управління Держпраці у Львівській області здійснило інспекційне відвідування Відокремленого підрозділу «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля».

За наслідком такого інспекційного відвідування було складено акт інспекційного відвідування від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ.

У акті відображено ряд порушень законодавства про працю: 1) ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» (порушення строків виплати заробітної плати); 2) ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (заборгованість у виплаті компенсації втрати заробітної плати); 3) ч. 4 ст. 115 Кодексу законів про працю України, ст. 21 Закону України «Про відпустки» (несвоєчасна виплата заробітної плати при відпустці); 4) ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» (непершочергове спрямування коштів на оплату праці); 5) ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (несвоєчасний розрахунок при звільненні); 6) ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України (не проведення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Унаслідок чого, на підставі акта інспекційного відвідування від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ, відповідачем було, зокрема, прийнято припис про усунення виявлених порушень від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П (за шістьма пунктами, що вказані в акті від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ, строком усунення порушень визначено 15.01.2020 року).

Також установлено, що 05.03.2020 року Головним управлінням Держпраці у Львівській було проведено інспекційне відвідування Відокремленого підрозділу «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» щодо виконання припису про усунення виявлених порушень від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П.

За наслідком цього інспекційного відвідування відповідачем було складено акт інспекційного відвідування від 05.03.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317, у якому зафіксовано наявність тих же порушень, що були виявлені при інспекційному відвідуванні 17.12.2019 року, та стверджено про невиконання всіх шести пунктів припису про усунення виявлених порушень від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П.

У зв`язку з чим, як засвідчується матеріалами справи, 05.05.2020 року начальником Головного управління Держпраці у Львівській області було розглянуто справу про накладення штрафу на Державне підприємство «Львіввугілля» й на підставі акта інспекційного відвідування від 05.03.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317, винесено:

1) постанову від 05.05.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317/ФС-1 у частині порушень у Відокремленому підрозділі «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» (за невиконання п.п. 1, 5 припису від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П) про накладення на позивача штрафу в розмірі 14 169 грн. відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України;

2) постанову від 05.05.2020 року №ЛВ11479/317/АВ-ЛВ5008/П/317/ФС-2 у частині порушень у Відокремленому підрозділі «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» (за невиконання п.п. 2, 3, 4, 6 припису від 17.12.2019 року №ЛВ5008/317/АВ/П) про накладення на позивача штрафу в розмірі 18 892 грн. відповідно до абз. 9 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.

Окрім того, як засвідчується матеріалами справи, а також не заперечується її учасниками, схожі порушення законодавства про працю було виявлено відповідачем і на інших відокремлених підрозділах позивача (Відокремлені підрозділи «Шахта «Межирічанська», «Шахта «Великомостівська», «Шахта «Лісова», «Червоноградське спецуправління з гасіння териконів і рекультивації земель», «Шахта «Червоноградська», «Шахта «Степова»), за які на позивача також було накладено штрафи за окремими постановами Головного управління Держпраці у Львівській області.

Однак, із такими рішеннями відповідача позивач не погодився, він оцінює їх як подвійне притягнення до відповідальності за одне й те ж порушення (які хоча й виявлені на окремих підрозділах, але стосуються однієї юридичної особи), у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, суд відзначає наступне.

Так, виходячи зі встановлених обставин справи та доводів позивача, питання наявності чи відсутності порушень, а також їх виконання чи невиконання на відокремлених підрозділах Державного підприємства «Львіввугілля» не є спірним. У той же час, спір між сторонами виник у зв`язку з трактуванням накладення на юридичну особу штрафів за порушення законодавства про працю окремо по кожному підрозділу.

Таким чином, для правильного вирішення даної справи, суду слід встановити чи дійсно позивача було кількаразово притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення за відповідними спірними постановами.

У цьому контексті суд перш за все відзначає, що питання здійснення контролю в сфері законодавства про працю врегульоване, зокрема, нормами Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю», Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до п. 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відтак, покладені на Державну службу України з питань праці повноваження щодо реалізації державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю реалізуються як безпосередньо Держпраці, так і її територіальними органами, одним із яких є ГУ Держпраці у Львівській області.

Постановою Кабінету Міністрів від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» було визначено процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі об`єкт відвідування), яка була чинна на час проведення спірного контрольного заходу (інспекційного відвідування).

При цьому, суд звертає увагу на те, що п. 1 Порядку №823 передбачає з-посеред суб`єктів контролю: юридичні особи, їх структурні та відокремлені підрозділи (які не є юридичними особами) та фізичні особи, які використовують найману працю. Таким чином, відокремлений підрозділ може бути окремим суб`єктом такого контролю.

Як визначено п. 2 Порядку №823, заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Пунктом 19 Порядку №823 встановлено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) (далі акт), і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю припис щодо їх усунення.

Статтею 265 Кодексу законів про працю України встановлено відповідальність за порушення законодавства про працю й передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (ч. 1 ст. 265).

Згідно з абз. 4 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Згідно з абз. 9 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог законодавства про працю, крім передбачених абзацами другим - восьмим цієї частини, у розмірі мінімальної заробітної плати за кожне таке порушення.

Штрафи, зазначені у ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, зважаючи на формулювання норми ст. 265 Кодексу законів про працю України, суб`єктом відповідальності за нею можуть бути виключно юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю (тобто, на відміну від суб`єктів інспекційних відвідувань, відокремлені підрозділи та філії, які не мають статусу юридичних осіб, не можуть самостійно відповідати за даною підставою, за що відповідальність може покладатися на юридичну особу, до складу якої вони входять).

Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим п.п. 2 Порядку №509), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим п. 2 Порядку №509).

Відповідно до п. 2 Порядку №509, штрафи накладаються в тому числі на підставі акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (тобто принцип non bis in idem).

Суд відзначає, що порушення законодавства про працю, за які позивача неодноразово притягнуто до відповідальності, мали місце у кількох різних відокремлених підрозділах позивача як юридичної особи, вони були вчинені за різних обставин, у різні періоди та щодо окремо визначених працівників цих відокремлених підрозділів. Кожне з цих порушень було зафіксоване відповідачем в окремому акті інспекційного відвідування (що відповідає зазначеним вище положенням Порядку №823), а на їх усунення видано відповідні окремі приписи про усунення виявлених порушень.

Саме в зв`язку з такими реально існуючими порушеннями у відокремлених підрозділах (які не заперечуються позивачем і які за своїми індивідуальними ознаками є різними) настає належна юридична відповідальність за ст. 265 Кодексу законів про працю України, до якої може бути притягнута саме юридична особа.

Таким чином, у даному випадку не йдеться про відповідальність за одне й те ж порушення, позаяк, як уже зазначено вище, порушення відбувалися в різних підрозділах, у різний час і щодо різних осіб (працівників).

Суд наголошує на тому, що в питанні притягнення до подвійної відповідальності основним є поняття одного й того самого правопорушення, а не його виду, що на переконання суду спростовує доводи позивача.

Доречно звернути увагу на те, що відповідальність за абз. 9 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України встановлена за кожне порушення, тобто, дана норма сама по собі передбачає можливість неодноразового застосування цієї відповідальності до того самого порушника, що, однак, не є подвійною відповідальністю. Аналогічно, факт притягнення певної особи до відповідальності за ст. 265 Кодексу законів про працю України не звільняє цю ж особу від такої ж відповідальності за такі ж порушення у майбутньому, що також не свідчить про її подвійну відповідальність.

У зв`язку з чим, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в даній ситуації відсутні ознаки того, що позивача в порушення засади non bis in idem було кількаразово притягнуто до відповідальності за те ж саме порушення. На переконання суду, порушення, за які позивача було притягнуто до відповідальності за нормами ст. 265 Кодексу законів про працю України характеризуються індивідуальними відмінностями та є окремими порушеннями, що допускає вжиття окремих заходів відповідальності за їх учинення.

Відтак, ґрунтуючись на сукупності встановлених обставин, їх аналізі зі застосуванням релевантних норм права, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов є безпідставним і до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пар. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують та не обґрунтовують позовні вимоги, з якими до суду звернувся позивач. У той же час, відповідачем спростовано доводи позивача та підтверджено правомірність своїх рішень у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Державного підприємства «Львіввугілля» (; вул. Богдана Хмельницького, 26, м. Сокаль, Львівська область) до Головного управління Держпраці у Львівській області (; площа Міцкевича, 8, м. Львів) про визнання протиправними та скасування постанов відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сасевич О.М.