Справа № 640/1930/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року м. Київ № 640/1930/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства аграрної політики та продовольства України
про визнання протиправним та скасування наказу від 12.12.2019 року № 782-к, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.12.2019 року №944-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління внутрішнього аудиту - начальника відділу аудиту діяльності Міністерства та бюджетних установ і організацій з 29 грудня 2019 року, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі;

стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції, надбавок, доплат, змін у грошовому забезпеченні (заробітної плати) за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що звільнення його з посади державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» є протиправним, з огляду на те, що в редакції закону на момент прийняття позивача на роботу реорганізація органу не була підставою для звільнення, а за таких умов, до позивача має бути застосована попередня редакція, адже новою редакцією фактично звужені права та гарантії позивача.

Позивач вважає, що звільнення з посади державної служби є незаконним, здійсненим з порушенням процедури вивільнення згідно з положеннями чинного законодавства, а саме без попередження у встановлений законом строк, а також без врахування переважного права на зайняття посад державної служби, а тому прийняте відповідачем рішення про звільнення є протиправним та підлягає скасуванню із застосуванням наслідків такого скасування (поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

12 березня 2020 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем надано відзив на адміністративний позов, яким проти позовних вимог заперечено у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що звільнення позивача є законним й правомірним, було проведено на підставі та відповідно до процедури, встановленої Законом України «Про державну службу». Відповідач стверджує, що при звільненні позивача не було допущено жодного порушення його законних прав та інтересів, а також норм чинного законодавства України, адже звільнення з підстав реорганізації органу чітко встановлено положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу», а жодних посилань на необхідність застосування процедур передбачених Кодексом законів про працю України зазначена стаття не містить, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2018 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 297-К позивача призначено на посаду заступника начальника Управління внутрішнього аудиту - начальника відділу аудиту діяльності Міністерства та бюджетних установ і організацій з 07.08.2018 року, як переможця конкурсу.

Відповідно до пунктів 2 та 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» реорганізовано Міністерство аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. При цьому, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України визначено правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства України.

27 грудня 2019 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 944-к на підставі пункту 1 частини1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», позивача було звільнено з посади заступника начальника Управління внутрішнього аудиту - начальника відділу аудиту діяльності Міністерства та бюджетних установ і організацій з 28.12.2019 року у зв`язку з реорганізацією Міністерства.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, а звільнення з посади необґрунтованим та таким, що порушує законні права та інтереси позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі по тексту також - Закон № 889) державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до статті 5 Закону № 889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 83 Закону № 889 визначені підстави для припинення державної служби, а саме - державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).

Статтею 87 Закону № 889 передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Статтею 43 Закону №889 визначено, що підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» було прийнято рішення реорганізувати Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Мінагрополітики) шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки). Пунктом 7 цієї постанови установлено, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Так, 27 грудня 2019 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 944-к у зв`язку із реорганізацією та на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» позивача звільнено з посади державної служби.

Таким чином, застосовуючи положення пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», як на підставу для звільнення позивача відповідач діяв в межах визначених нормами чинного законодавства.

Крім того, суд не приймає до уваги позицію позивача щодо неправомірності застосування пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» так, як в редакції закону на момент прийняття позивача на роботу реорганізація органу не була підставою для звільнення, а за таких умов, до позивача має бути застосована попередня редакція, адже новою редакцією фактично звужені права та гарантії позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, норма статті 87 Закону України «Про державну службу» застосована до позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, тобто, трудові правовідносини між позивачем і роботодавцем під час проходження ним державної служби, що відповідає вказаній конституційній нормі та принципу правової визначеності.

При цьому, положення статті 87 Закону України «Про державну службу» не містить положень, які позбавляли б позивача наданих йому прав, покладали на нього будь-які додаткові обов`язки та встановлювали відповідальність. Вказаною нормою лише встановлено підстави припинення державної служби державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.

Закон України № 117-ІХ від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», яким внесено зміни до статті 87 Закон України «Про державну службу», набрав чинності 25.09.2019 року, відтак до спірних правовідносин, які мали місце 27.12.2019 року, вказані норми підлягають застосуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, в даному випадку відсутні будь-які звуження прав позивача, а лише наявний факт реалізації відповідачем, наданих йому на час звільнення з посади положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу», повноважень.

При цьому, суд звертає увагу на те, що ні на час виникнення спірних правовідносин, ні на час розгляду цієї справи вказана законодавча норма не визнана неконституційною, є чинною і підлягала застосуванню відповідачем.

Разом з тим, розглядаючи дану справу суд бере до уваги той факт, що на час існування спірних правовідносин нормою статті 87 Закону України «Про державну службу» були визначені підстави для звільнення державного службовця з посади за ініціативою роботодавця, однак не визначений порядок такого звільнення.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04 вересня 2019 року № 6-р (ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

У пункті 2.2 вказаного рішення зазначено, що зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці.

З приписів Конституції України випливає, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника.

Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Також, як вбачається з роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби від 06 лютого 2020 року № 85р/з, порядок вивільнення державних службовців положеннями Закону України «Про державну службу» не врегульовано.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд зауважує, при вивільненні працівників (державних службовців) державного органу у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу, враховуючи положення частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», мають застосовуватись норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якими регламентовано порядок такого вивільнення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частинами 1, 2 та 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, виходячи із тлумачення частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17 та від 28.02.2020 у справі № 807/819/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Разом з цим, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Так судом встановлено, що згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» було прийнято рішення реорганізувати Міністерство аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Пунктом 7 цієї постанови установлено, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства України.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 11.09.2019 року № 838 «Питання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» (із змінами, внесеними згідно постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2019 року № 1053) були внесені зміни до деяких постанов Кабінету Міністрів України та затверджено Положення про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а також внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів виконавчої влади, інших державних органів» - збільшено чисельність апарату Мінекономіки до 1355 одиниць, у тому числі державних службовців - 1351 одиниця, враховуючи приєднану чисельність реорганізованого Міністерства агарної політки та продовольства України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів виконавчої влади, інших державних органів» (зі змінами згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2019 року № 1053) у додатку 1 затверджено граничну чисельність працівників апарату Мінекономіки у кількості 1335 одиниць, у тому числі державних службовців - 1331 одиниця.

Враховуючи викладене, чисельність працівників апарату Мінагрополітики в структурі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства у 2019 році була збережена повністю.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач у будь-якій формі не звертався до відповідача з приводу звільнення та припинення державної служби та не був попереджений відповідачем про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до зміни істотних умов державної служби.

Відповідачем перед звільненням не запропоновано позивачу жодної іншої рівноцінної посади державної служби та (або) іншої роботи, або нижчої посади (посади державної служби), в тому числі декретної у цьому або іншому державному органі, який є правонаступником ліквідованого.

Також, відповідачем жодним чином не було мотивовано та аргументовано звільнення позивача з державної служби та відсутності можливості подальшого використання позивача на державній службі, не надано жодних доказів на підтвердження здійснення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

При вирішенні даної справи, суд враховує позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, відповідно до якої власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Зазначене узгоджується також з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 638/16244/16-ц.

З урахуванням викладеного, у суду наявні всі підстави для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача (попередження про вивільнення та наступне звільнення) у вигляді не пропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби).

Доказів зворотного відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Крім того, відповідачем не подано до суду жодних належних та допустимих доказів повідомлення позивача про звільнення.

Таким чином, звільнення позивача відбулось з порушенням, у тому числі, вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, а за таких обставин, суд дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.12.2019 року №944-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Щодо вимог про поновлення позивача на посаді державної служби, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Правова позиція з цього приводу є усталеною у судовій практиці, зокрема в постанові Верховний Суд України від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №823/5361/15 та від 16 травня 2019 року у справі № 820/10744/15.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерство аграрної політики та продовольства України не було ліквідовано.

Крім того, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2020 року № 1344 відмінено рішення про реорганізацію Міністерства аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача із займаної посади та, враховуючи, що Міністерство аграрної політики та продовольства України не ліквідоване та є діючим, суд дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління внутрішнього аудиту - начальника відділу аудиту діяльності Міністерства та бюджетних установ і організацій Міністерства аграрної політики та продовольства України з наступного робочого дня за днем звільнення з 28.12.2019 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь позивача за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції, надбавок, доплат, змін у грошовому забезпеченні (заробітної плати) за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Відповідно до довідки Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 березня 2020 року № 41, позивачу за жовтень - листопад 2019 року (тобто за останні два місяці роботи) нараховано та виплачено заробітну плату на суму 51 474, 04 грн.

У той же час середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 1 197, 07 грн. (51 474, 04 грн./43 робочі дні).

Позивач проти вказаного розрахунку, не заперечував.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 року № 16 внесені зміни постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» в частині підвищення посадових окладів, та встановлено посадовий оклад державного службовця на посаді заступника керівника самостійного відділу на 2020 рік у розмірі 14 500, 00 грн.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 13 січня 2021 р. № 15 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», згідно якої розміри та умови оплати праці всіх категорій працівників державних органів у 2021 році залишаються на рівні минулого року, тобто посадовий оклад державного службовця на посаді заступника керівника самостійного відділу на 2021 рік залишився у розмірі 14 500, 00 грн.

Таким чином, коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів, з урахуванням змін, що вносилися 15.01.2020 року до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» розраховується наступним чином:

- станом на час звільнення: посадовий місячний оклад = 13 320,00 грн.;

- станом на 15.01.2020: посадовий місячний оклад = 14 500, 00 грн.;

- коефіцієнт підвищення: 14 500,00 грн. : 13 320,00 грн. =1,09.

Поряд з цим, відповідно до листа Мінсоцполітики від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 кількість робочих у грудні 2019 року, з урахуванням дати звільнення, та з урахуванням Розпорядження КМУ №7-р від 10 січня 2019 «Про перенесення робочих днів у 2019 році», складав 1 день.

Відповідно до листа Мінсоцполітики від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 кількість робочих днів у 2020 році складає відповідно 251 день

Відповідно до листа Мінсоцполітики від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 кількість робочих днів з січня по 15 лютого 2021 році складає відповідно 19 та 11 днів.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 13 грудня 2019 року по 15 лютого 2021 року, що становить 282 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 367 847, 64 грн. та розраховується наступним чином:

- 1 197, 07 грн. х 1 робочий день у 2019 році, з урахуванням дати звільнення, та з урахуванням Розпорядження КМУ №7-р від 10 січня 2019 «Про перенесення робочих днів у 2019 році» = 1 197, 07 грн.

- 1 197, 07 грн. х 1,09 х 281= 366 650, 57 грн.

У той же час, щодо стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав, суд зазначає таке.

Питання індексації грошових доходів населення, врегульовані положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Таким чином, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, (в даному випадку з 28.12.209 року по 15.12.2021 року) не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволені вимоги позивача про стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці» так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.

У той же час, суд зазначає, що відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу прогнозування та наукового супроводу Департаменту підтримки фермерства, кооперації та розвитку сільських територій Міністерства аграрної політики та продовольства України з наступного робочого дня за днем звільнення з 28.12.2019 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. Сума стягнення за один місяць враховуючи 21 робочих днів становить 25 138, 47 гривень.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки спір вирішено на користь сторони, звільненої від сплати судового збору, а також за відсутності витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.12.2019 року №944-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Управління внутрішнього аудиту - начальника відділу аудиту діяльності Міністерства та бюджетних установ і організацій Міністерства аграрної політики та продовольства України з 28 грудня 2019 року.

4. Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2019 року по 15 лютого 2021 року в сумі 367 847, 64 грн. (триста шістдесят сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 64 коп.).

5. Звернути до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Управління внутрішнього аудиту - начальника відділу аудиту діяльності Міністерства та бюджетних установ і організацій Міністерства аграрної політики та продовольства України з 28 грудня 2019 року та стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України () середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 25 138, 47 (двадцять п`ять тисяч сто тридцять вісім гривень, 47 копійок).

6. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко