Справа № 140/15811/20
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/15811/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

за участю секретаря судового засідання Філімонової О.В.,

представника відповідачів Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Міністерства юстиції України Мельник О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Міністерства юстиції України (далі відповідач 1), Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі ГТУЮ у Волинській області, відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо невиплати позивачу вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області та стягнути з Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь позивача 15 571,42 грн вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області; зобов`язання Міністерства юстиції України виділити кошти на виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області (15 571,42 грн).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працював в органах юстиції Волинської області з 04.08.2016 по 26.12.2019.

Відповідно до наказу про звільнення від 24.12.2019 №1509/З ОСОБА_1 звільнений з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Однак під час звільнення йому не була виплачена вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Позивач вважає, що оскільки на день її звільнення статтею 87 Закону України Про державну службу не було передбачено виплати вихідної допомоги у випадку ліквідації підприємства, установи, організації, тому необхідно застосовувати Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме статтю 44 цього Кодексу, де передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 зазначеного Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 було відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження

Представник відповідача-1 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення обгрунтовує тим, що позивача звільнено з державної служби відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області. На момент виникнення спірних правовідносин стаття 87 цього Закону не містила підстав для виплати вихідної допомоги при звільненні за цим пунктом наведеного закону. Крім того, звертає увагу на те, що нормами наведеного спеціального закону врегульовано питання звільнення державних службовців та передбачено виключні підстави для виплати середньої місячної заробітної плати.

Щодо вимоги про зобов`язання Міністерства юстиції України виділити кошти на виплату вихідної допомоги варто відповідач-1 звертає увагу на те, що відповідачі в даній справі є бюджетними установами в розумінні Бюджетного кодексу України.

Згідно статті 2 Бюджетного кодексу України кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Вказує, що на даний час згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Головне територіальне управління юстиції у Волинській області в стані припинення, тобто є діючим в особі його ліквідаційної комісії, яка, в разі наявності відповідного рішення суду про стягнення з нього коштів, через відповідні територіальні органи казначейства вживатиме організаційні заходи щодо його виконання шляхом перерозподілу відповідних коштів в межах кошторису. Відтак, дана вимога позивача є передчасною та необгрунтованою.

Також представник Міністерства юстиції України заперечує щодо розміру витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн, вважаючи їх неспівмірними наданим послугам та не обгрунтованими (а. с. 59-67).

Представник відповідача-2 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин стаття 87 Закону України Про державну службу не містила підстав для виплати вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією державного органу. Крім того, звертає увагу на те, що нормами наведеного спеціального закону врегульовано питання звільнення державних службовців та передбачено виключні підстави для виплати середньої місячної заробітної плати. Крім того, вважає помилковими та необґрунтованими твердження позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин норм статей 40, 44 КЗпП України, оскільки нормами спеціального закону, яким є Закон України Про державну службу (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з державної служби), не було передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 цього Закону. У зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову повністю (а. с. 47-54).

Інших заяв по суті справи не надходило.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримала заперечення проти заявлених позовний вимог, викладених у відзивах на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.08.2016 по 26.12.2019 працював на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 14-17).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 24.12.2019 №1509/З «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області 26 грудня 2019 року відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області, з припиненням державної служби (а. с. 13).

12.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного територіального управління юстиції у Волинській області із заявою, в якій просив виплатити їй вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а. с. 20).

У відповідь на вказану заяву Головне територіальне управління юстиції у Волинській області листом від 23.06.2020 вих.№2310/2661/0/12.5-09 відмовило ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати, оскільки у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати цієї вихідної допомоги (а. с. 22).

З аналогічною заявою від 11.07.2020 позивач звертався до Міністерства юстиції України.

Листом Міністерства юстиції України від 19.08.2020 №36936/Ф-20495/16.2.3 у виплаті вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати було відмовдено, оскільки у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати цієї вихідної допомоги (а. с. 27-28).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII Про державну службу (далі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами статті 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) органів дипломатичної служби; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

За приписами статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Виключний перелік підстав для припинення державної служби визначений частиною 1 статтею 83 Закону №889-VIII: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України Про очищення влади; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу (частина 1 статті 87 Закону №889-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 87 Закону №889-VIII разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом від 24.12.2019 №1509/3 державний службовець ОСОБА_1 26.12.2019 був звільнений з посади першого заступника начальника головного Головного територіального управління юстиції у Волинській області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області , з припиненням державної служби (а. с. 13).

Суд звертає увагу на те, що законодавець Законом України №117-IX від 19.09.2019 Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади, який набрав чинності 25.09.2019, частину першу статті 87 Закону №889-VIII доповнив пунктом 1-1, а саме виокремив підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення як ліквідація державного органу, яка була включена у попередню редакцію пункту 1 частини 1 статті 87 цього Закону, тобто до 25.09.2019, відповідно до якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому частина четверта статті 87 Закону №889-VIII залишилась незмінною на час виникнення спірних правовідносин: у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що на час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області норма щодо виплати вихідної допомоги не приведена у відповідність до змін, внесених 19.09.2019 Законом України №117-IX щодо підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта.

При цьому суд зауважує, що до 25.09.2019 нормами статті 87 Закону №889-VIII було передбачено виплату державному службовцю вихідної допомоги в разі припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Водночас суд погоджується з твердженнями відповідачів про те, що на момент виникнення спірних правовідносин стаття 87 цього Закону не містила підстав для виплати вихідної допомоги при звільненні за пунктом 11 частини першої даної статті Закону, проте звертає увагу, що у даний період вказане питання не було врегульовано законодавчо, а тому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак до спірних правовідносин в даному випадку слід також застосувати норми законодавства про працю, зокрема Кодекс законів про працю України.

Відповідно до пункту статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Таким чином, пункт 1 статті 40 КЗпП України гарантує працівнику, в тому числі і державному службовцю, право на отримання під час звільнення вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП України.

Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає з практики Європейського суду з прав людини, поняття якість закону означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24.04.2008 у справі C. Дж. та інші проти Болгарії, заява №1365/07, пункт 39, від 9.01.2013 у справі Олександр Волков проти України, заява №21722/11, пункт 170).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Суханов та Ільченко проти України ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява №68385/10 п.35 та № 71378/10).

Таким чином, у даному випадку, приймаючи наказ від 24.12.2019 №1509/3 Про звільнення ОСОБА_1 в частині звільнення позивача з посади у зв`язку з ліквідацією державної установи, Головне територіальне управління юстиції у Волинській області зобов`язане було також застосувати до спірних правовідносин положення статті 44 КЗпП України та здійснити виплату позивачу, як працівнику, під час звільнення вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

При цьому суд зазначає, що законодавча прогалина в частині виплати державному службовцю вихідної допомоги в разі припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу була усунена законодавцем шляхом прийняття Закону України Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 14.01.2020 №440-ІХ, який набув чинності 13.02.2020 та яким до частини четвертої статті 87 Закону №889-VIII внесено зміни, а саме передбачено виплату вихідної допомоги в разі припинення державної служби на підставі пункту 11 частини першої статті 87 даного Закону.

Щодо визначення розміру середньомісячного заробітку, суд зазначає наступне.

Підпунктом л пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки ГТУЮ у Волинській області №1 від 13.01.2021 сума середньомісячної заробітної плати позивача за жовтень-листопад 2019 року складає 31142,83 грн, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 724,25 грн (31142,83/43 к. д.).

Отже, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 15571,38 грн (724,25 грн х 21,5 к. д.).

З наведених підстав суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо невиплати позивачу вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією вказаної установи та зобов`язання Головного територіального управління юстиції у Волинській області виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з його ліквідацією в розмірі не менше середнього місячного заробітку, що становить 15 571,38 грн.

Щодо позовних вимог, заявлених до Міністерства юстиції України, суд виходить з того, що у відповідності до Бюджетного кодексу України Міністерство юстиції України є бюджетною установою.

Згідно статті 2 Бюджетного кодексу України кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Як встановлено судом, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Головне територіальне управління юстиції у Волинській області перебуває в стані припинення, тобто є діючим в особі його ліквідаційної комісії, яка, в разі наявності відповідного рішення суду про стягнення з нього коштів, через відповідні територіальні органи казначейства вживатиме організаційні заходи щодо його виконання шляхом перерозподілу відповідних коштів в межах кошторису.

Відтак, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання Міністерства юстиції України виділити кошти на виплату вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області є передчасною та до задоволення не підлягає.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною першою статті 139 КАС України обумовлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору у сумі 840,80,00 грн, а також витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2 000,00 грн.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

Відповідно до частин другої, третьої статті 30 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано такі документи: копію договору про надання правничої допомоги №43/06-20 від 12.06.2020, розрахунок суми гонорару адвоката за надану допомогу №43/06-20 від 12.06.2020 з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у справі, квитанції від 12 січня 2021 року на суму 2000,00 грн,.

За умовами розділу 3 договору про надання правової допомоги від 12.06.2020 вартість послуг адвоката становить 500 грн за 1 годину роботи.

Відповідно розрахунку суми гонорару адвоката за надану допомогу №43/06-20 від 12.06.2020 позивачу були надані такі послуги: з`ясування фактичних обставин справи у клієнта, вивчення та правовий аналіз законодавства по даному питанню 500,00 грн (1 год.), підготовка, складання та оформлення позовної заяви 1 500,00 грн (3 год.). Сплату послуг з надання правничої допомоги відповідно до договору від 12.06.2020 підтверджує квитанцією від 12.06.2020 на суму 2000,00 грн.

Представник відповідачів не погоджується із доводами, що викладені у детальному описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у справі, просив відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що вартість послуг на правничу допомогу є неспівмірною, а сума витрат є необґрунтованою.

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що справа про повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості є незначної складності та не вимагає значних затрат часу. Тому суд, виходячи із критеріїв, визначених частиною дев`ятою статті 139 КАС України, вважає, що з огляду на зміст наданих послуг, кількість затраченого адвокатом часу, наявні підстави обмежити розмір витрат на правничу допомогу та на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1000,00 грн, а решту витрат повинен понести позивач.

Звертаючись до суду, позивач також сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією від 07.112020.

Оскільки суд задовольняє позов повністю, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГТУЮ у Волинській області необхідно стягнути судові витрати у сумі 1840,80 грн, з них 1000,00 грн - витрати на правничу допомогу адвоката та 840,80 грн - судовий збір.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Волинській області (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Володимирська, будинок 1, ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області в розмірі 15 571 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот сімдесят одну) гривню 38 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Волинській області (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Володимирська, будинок 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 1 840 (одна тисяча вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2021 року