Справа № 380/11117/20
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача комунальний заклад Львівської обласної ради Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача комунальний заклад Львівської обласної ради Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи в якому просить :

1)визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області Львівське відділення, щодо не обґрунтування відповіді по предмету визнання належного захворювання ІІІ групи інвалідності по виразковій хворобі дванадцятипалої кишки і панкреатиту від 18.04.2001, як професійне пошкодження здоров`я;

2)зобов`язати Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області Львівське відділення розглянути звернення від 15.09.2020 повторно та надати обґрунтовану відповідь, щодо визнання належного захворювання ІІІ групи інвалідності по виразковій хворобі дванадцятипалої кишки і панкреатиту від 18.04.2001, як професійне пошкодження здоров`я.

В обґрунтування позову зазначено, що 15.09.2020 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з проханням надати заключення на предмет належного захворювання ІІІ групи інвалідності по виразковій хворобі дванадцятипалої кишки і панкреатиту від 18.04.2001 як професійному пошкодженні здоров`я і визначити процент втрати працездатності по ньому у межах ІІІ групи визначеної обласним МСЕК. 18.09.2019 позивач отримала відповідь №22.01-13/1795, в якій зазначено відомості іншого професійного захворювання, а саме туберкульозом, однак відповідь щодо захворювання виразкової хвороби дванадцятипалої кишки і панкреатину від 18.04.2001 не отримано. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 02.12.2020 суддя залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу строк для усунення зазначених у ній недоліків.

14.12.2020 до суду надійшла заява позивача на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 17.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

31.12.2020 від третьої особи надійшли пояснення на адміністративний позов, в яких зазначено що справи ОСОБА_1 неодноразово розглядались в судах різних інстанцій. Правильність встановлення відсотків втрати професійної працездатності внаслідок травми 2001 року перевіряла прокуратура Галицького району м. Львова. У 2009 Міністерство охорони здоров`я України припинило переписку з ОСОБА_1 посилаючи на Закон України Про звернення громадян, оскільки остання неодноразово зверталась з одного і того ж питання.

19.01.2021 від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому заперечує проти позовних вимог.

Зазначає, що відповідно до довідки МСЕК (виписка з акту огляду МСЕК ЛВА-2 №008969 від 02.02.2005), позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності з 09.02.2004 та призначено щомісячну страхову виплату в сумі 275,23 грн, а також виплачена одноразова допомога в розмірі 10640 грн.

26.02.2005-06.04.2005 обласною МСЕК №3 було визначено 15% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва від 30.12.2002 згідно акту від 03.01.2003 із зарахуванням з 26.05.2005 без терміново (виписка з акту огляду МСЕК ЛВА-2 №009209 від 08.06.2005).

26.02.2005 обласною МСЕК №3 (Лист обласної МСЕК №3 ВІД 08.07.2005 №81-03) позивачу було встановлено сукупний відсоток 80% по вищевказаному захворюванню та трудовому каліцтву від 30.12.2002, що сталося на ЛРФПЛДЦ. Відповідно до вищенаведеного, 26.02.2005 відділенням було проведено перерахунок щомісячної страхової виплати в розмірі 338,74 грн та виплачена одноразова допомога у зв`язку з повторним ушкодженням здоров`я на виробництві в розмірі 6351,45 грн.

Станом на дату звернення, Позивач отримує щомісячну страхову виплату в розмірі 5502,42 грн згідно постанови Львівського відділення УВД ФССУ у Львівській області Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37 від 21.04.2020 №1323/90152/90152/64.

Таким чином відповідачем здійснюються всі нарахування відповідно до вимог чинного законодавства на підставі поданих Позивачем документів.

Позивачем долучена до матеріалів справи довідка Обласної МСЕК ЛВА-1 №035088 від 07.04.2001, якою їй встановлено без терміново ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання. Оскільки позивачу встановлено групу інвалідності внаслідок загального захворювання, то призначення та виплати їй пенсії покладається на органи Пенсійного фонду.

Також наголошує, що визнання захворювання професійним належить до компетенції комісії розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, а не одноособово Відповідачем.

Оскільки у позивача відсутній акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по виразковій хворобі дванадцятипалої кишки і панкреатиту (отруєння) за формою П-4, не встановлено МСЕК ступінь втрати працездатності, то у Відповідача відсутні підстави для визнання отриманого захворювання професійним.

Враховуючи вищенаведене, відповідачем надано відповідь на звернення від 15.09.2020 вірно та обґрунтованою, з посиланням на норми чинного законодавства. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

15.09.2020 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із вимогою про надання заключення на предмет належного зарахування ІІІ групи інвалідності по виразковій хворобі і панкреатиту від 18.04.2001, як професійному пошкодженню здоров`ю, саме нещасному випадку та визначити процент втрати працездатності по ньому в межах ІІІ групи, визнаної Обласним МСЕК №2 у 2001 році.

Листом від 18.09.2020 № 22.01-13/1795 відповідач надав відповідь, в якій зазначив, що чинним законодавством України не передбачено повноважень щодо надання Львівським відділенням УВД ФССУ у Львівській області заключення на предмет належного зарахування групи інвалідності. Зазначено, що для вирішення звернення, ОСОБА_1 може звернутися у медико-соціальну експертну комісію за місцем проживання.

Позивач не погодившись з такою бездіяльністю та відповіддю відповідача, звернулась до суду за захистом своїх прав.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло, а тому, особа, звертаючись до суду із позовною заявою, повинна чітко зазначити дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень (його рішення), що порушили її право, та повинна вказати спосіб захисту свого порушеного права.

У ст. 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У частині 2 статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України. Зокрема, у справі громадянки ОСОБА_2 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив частину 2 статті 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (частина 1 пункту 1 Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (частина 9 пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

Суд зазначає, що вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Предметом розгляду даної справи є незгода позивача з відповіддю відповідача від 18.09.2020.

Таким чином, суд надає оцінку саме листу відповідача від 18.09.2020 №22.01-13/1795.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України Про звернення громадян, регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. (ч. 1 ст. 1 Закону України Про звернення громадян)

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. (ст. 3 Закону України Про звернення громадян).

Згідно з ч. 1, 6, 8 ст. 5 Закону України Про звернення громадян звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг, встановлений статтями 15, 16 вищевказаного Закону.

Згідно з нормами ст. 15 Закону України Про звернення громадян, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до ст. 18 Закону України Про звернення громадян, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

-користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Статтею 19 Закону України Про звернення громадян передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Так, згідно ст. 20 Закону України Про звернення громадян, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень, з урахуванням їх функціональних обов`язків.

Крім того, з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що письмова відповідь, надана суб`єктом владних повноважень за результатами розгляду звернення громадян на підставі Закону України Про звернення громадян містить його рішення щодо порушених у зверненні питань. Адже, ним вирішуються по суті заявлені суб`єктом звернення питання. При цьому, законом визначається, що за результатами розгляду, зокрема, скарги суб`єкта звернення, суб`єктом владних повноважень надається письмова відповідь. Така відповідь має містити аргументовану, несуперечливу, переконливу інформацію, що відповідає дійсності та стосується суті звернення. При цьому, суд зазначає, що письмова відповідь, надана на звернення громадян, не може мати юридичної сили, бо відповідно до теоретичних основ права, юридична сила є основною властивістю правових актів діяти та породжувати правові наслідки: виникнення, зміни, припинення правовідносин. Проте, письмова відповідь на звернення громадян має інформаційний характер та не є правовим актом, а орган місцевого самоврядування не є суб`єктом правотворчої діяльності під час надання відповіді на звернення громадян.

З огляду на викладене, суд зазначає, що реалізувавши своє право на звернення до суб`єкта владних повноважень, позивач звернулася до Львівського відділення Фонду соціального страхування України Львівської області із зверненням від 15.09.2020, яке було розглянуте та надана письмова відповідь від 18.09.2020 №22.01-13/1795. Так, у відповіді роз`яснено позивачу, що чинним законодавством України не передбачено повноважень щодо надання Львівським відділенням УВД ФССУ у Львівській області заключення на предмет належного зарахування групи інвалідності. Зазначено, що для вирішення звернення, ОСОБА_1 може звернутися у медико-соціальну експертну комісію за місцем проживання.

Оскільки відповідач не є належним розпорядником запитуваної позивачем інформації, тому у разі незгоди з отриманою відповіддю слід звертатися саме до розпорядника такої інформації.

Також суд зазначає, що надання відповіді по суті порушених у зверненнях до державного органу питань, є дискрецією органу державної влади.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

З огляду на викладене, суд зазначає, що у своїй письмовій відповіді від 18.09.2020 №22.01-13/1795 відповідач повідомив ОСОБА_1 про розгляд її звернення.

Крім того, суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Вказана вище правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 17.04.2019 року, справа № 342/158/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому, суд, перевіривши правомірність дій (бездіяльності) відповідача при розгляді звернення позивача щодо його відповідності вимогам ч.2 ст. 2 КАС України, доходить висновку, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності при наданні позивачу відповіді на її звернення. Відповідач на звернення позивача від 15.09.2020 надав письмову відповідь у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними доказами є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 ст. 77 КАС України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 139, 242, 243, 244, 245, 262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Гулкевич І.З.