Справа № 380/9293/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/9293/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

- розглянути справу ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) за правилами спрощеного позовного провадження;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01 серпня 2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період із 02 серпня 2020 року по день фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом начальника 7 ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 )) від 01 серпня 2020 року № 269-ос його звільнено з військової служби в запас (на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 01 серпня 2020 року.

Позивач зазначає, що відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115 (далі Положення) особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Однак, всупереч зазначеним вище нормам чинного законодавства відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Так, виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 46355,93 грн. відповідач здійснив лише 21 вересня 2020 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача АТ КБ «Приватбанк».

Отже, на думку позивача, з урахуванням того, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) з моменту видання наказу про його звільнення з військової служби і до моменту виключення зі списків частини та усіх видів забезпечення не провів з ним повного розрахунку про звільненні, то він, на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, набув право на стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2020 року до дня фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року.

При цьому позивач з посиланням на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у його постановах від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17, від 29 березня 2020 року у справі № 815/1767/17, від 19 квітня 2018 року у справі № 803/1210/18 стверджує, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців встановлено дату остаточного розрахунку із звільненими військовослужбовцями, проте не врегульовано відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату усіх належних їм при звільненні сум, то у такому випадку належить застосовувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, які є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Також позивач зауважує, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні незалежно від виду виплат, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, і що вказаний законодавчий припис є загальним та не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику у день його звільнення з відповідними правовими висновками щодо застосування норм статті 117 Кодексу законів про працю України сформулював Верховний Суд у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 805/294/16-а та від 20 червня 2019 року у справі № 820/6287/16.

У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує з таких підстав:

- на день виключення позивача зі списків особового складу загону та усіх видів забезпечення (01 серпня 2020 року) спору між ним та ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплачених сум не було. Виплата грошової компенсації за неотримане речове майно була здійснена ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) 21 вересня 2020 року;

- на момент звільнення з військової служби військовослужбовець може отримати предмети форменого одягу на суму грошової компенсації, реалізуючи закріплене у пункті 10 Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1132 від 31 жовтня 2016 року право, шляхом подання відповідно звернення. Проте, відмовляючись від отримання предметів форменого одягу на суму грошової компенсації, позивач штучно створив передумови для виникнення перед ним заборгованості;

- оскільки відповідно до пункту 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом), то у взаємозв`язку з пунктом 293 Положення можна стверджувати, що право на виплату компенсації за неотримане речове майно у позивача виникло уже після його звільнення 01 серпня 2020 року;

- щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідач діяв на підставі наказу Адміністрації державної прикордонної служби України від 24 грудня 2019 року № 737 «Про заходи організації грошового забезпечення персоналу ДПСУ України у 2020 році, в межах, визначених цим наказом та у спосіб, який ним передбачено.

- відповідач не є головним розпорядником бюджетних коштів і здійснює виплати за наявності відповідних кошторисних призначень;

- грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не має постійного характеру, не є одноразовою грошовою допомогою і жодним чином не входить до складу грошового забезпечення та проводиться тільки після звільнення. Оскільки грошова компенсація вартості за неотримане під час проходження служби речове майно не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України відсутні;

- суд може зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, з урахуванням, зокрема, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також того, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

У зв`язку з вищенаведеним, у задоволенні адміністративного позову просить відмовити в повному обсязі.

Також відповідач просить проводити розгляд цієї справи за участю його представника.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій крім аргументів, викладених у позовній заяві, додатково вказує про те, що правову позицію щодо застосування, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, відповідальності у разі невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу частини сформував Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, яку просить врахувати при вирішенні цього спору.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у якій крім аргументів, викладених у відзиві на позовну заяву просить суд врахувати, що Верховний Суд уважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм матеріального трудового права, висловлених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 та відповідно до ухвали від 23 вересня 2020 року у справі № 480/3105/19 передав касаційну скаргу у відповідній частині аргументів щодо застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Отже, вказана судова палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 480/3105/19 повинна сформувати єдину правову позицію щодо можливості застосування, передбаченої статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні у формі стягнення середнього заробітку за весь час прострочення до правовідносин щодо виплати колишнім поліцейським чи військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно вже після звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 30 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Щодо клопотання відповідача (яке зазначене у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив) про розгляд цієї справи за участю його представника, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За змістом частин п`ятої-шостої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд відзначає, що ця адміністративна справа з огляду на предмет спору, обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність; обсяг та характер доказів; кількість учасників, є справою незначної складності, а тому її розгляд здійснюється у порядку спрощеного провадження.

Проте суд не вбачає підстав для проведення у цій справі судового засідання з повідомленням сторін, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування ній не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення всіх обставин справи. Жодних таких підстав відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні у запереченні на відповідь на відзив суд не повідомляє.

Тому відповідно до пункту 6 частини 6 статті 262 КАС України підстави для розгляду цієї справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відсутні.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 12 листопада 2015 Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.8).

14 липня 2020 року позивач подав начальнику відділення інспекторів прикордонної служби «Пархоменкове відділу прикордонної служби «Амбуків» капітану Богдану Пацаю рапорт (зареєстрований за № 2/1-2219) (а.с.9), у якому з урахуванням положень Дисциплінарного статуту Збройних Сил України щодо звернень військовослужбовців просив його клопотання перед вищим командуванням, зокрема, щодо: не виключати зі списків особового складу військової частини до проведення розрахунку у зв`язку із звільненням (пункт 1 рапорту); виплатити грошову компенсацію при звільненні за неотримане речове майно (пункт 2 рапорту); надати довідку про вартість речового майна, належного при звільненні (пункт 3 рапорту); надати копію наказу про виплату компенсації вартості неотриманого речового майна при звільненні (пункт 4 наказу).

Згідно Витягу із наказу Начальника 7 Карпатського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 269-ос від 01 серпня 2020 року «По особовому складу» (а.с.10) старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 1 категорії старшого механіка 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Пархоменкове» (тип Б) відділу прикордонної служби «Амбуків» І категорії (тип Б) виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення на підставі пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 01 серпня 2020 року.

21 вересня 2020 року позивачу виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 46355,93 грн., що підтверджується випискою з його карткового рахунку за 21 вересня 2020 року (а.с.11). Указана обставина відповідачем не заперечується.

Позивач вважає, що оскільки виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідач у день його виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення не провів, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2020 року до дня фактичного розрахунку 20 вересня 2021 року, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Предметом спору у цій справі є оцінка: наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день його виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, за період затримки такого розрахунку з 02 серпня 2020 року до дня фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із позивачем на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01 серпня 2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби суд зазначає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» визначено, що держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Згідно із частиною третьою статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 178 цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (пункт 3 Порядку № 178).

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку № 178).

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку № 178).

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пунктів 292-293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення) наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти наступних висновків.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема, щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Звільнена з військової служби особа, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно має бути виплачена військовослужбовцю, який звільняється зі служби, на день його виключення зі списків особового складу частини. Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, яка в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України враховується судом при вирішенні цього спору.

Суд встановив, що позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2020 року, а грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у розмірі 46355,93 грн. виплачена йому відповідачем 21 вересня 2020 року.

Отже, станом на день виключення позивача зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, відповідач не провів з ним розрахунку у повному обсязі, а саме не виплатив грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Посилання відповідача на те, що на день виключення позивача зі списків особового складу загону та усіх видів забезпечення (01 серпня 2020 року) спору між ним та ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплачених сум не було, суд вважає безпідставними, адже як встановив суд 14 липня 2020 року позивач подав начальнику відділення інспекторів прикордонної служби «Пархоменкове відділу прикордонної служби «Амбуків» капітану Богдану Пацаю рапорт (зареєстрований за № 2/1-2219), у якому просив його клопотання перед вищим командуванням, зокрема, щодо не виключення зі списків особового складу військової частини до проведення розрахунку у зв`язку із звільненням та виплати грошової компенсації при звільненні за неотримане речове майно.

Отже, з наведеного слідує, що позивач не надавав згоди на виключення його зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення до проведення з ним повного розрахунку, зокрема, й частині виплати грошової компенсації вартості предметів речового майна.

З огляду на те, що, незважаючи на поданий позивачем рапорт, станом на день виключення його зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, відповідач не виплатив йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність спору між ним та позивачем щодо виплачених сум.

Доводи відповідача про те, що, відмовляючись від отримання предметів форменого одягу на суму грошової компенсації, позивач штучно створив передумови для виникнення перед ним заборгованості, на переконання суду є необґрунтованими, оскільки право військовослужбовця на виплату йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби прямо передбачено нормами Порядку № 178. Реалізація ж військовослужбовцем цього права на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, не може вважатися його зловживанням.

Твердження відповідача про те, що оскільки відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом), то у взаємозв`язку з пунктом 293 Положення можна стверджувати, що право на виплату компенсації за неотримане речове майно у позивача виникло уже після його звільнення 01 серпня 2020 року суд оцінює критично, адже, як уже було зазначено вище, за змістом пункту 293 Положення на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби військовослужбовець повинен бути розрахований за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Більше того, у межах спірних правовідносин, позивач реалізував своє право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, подавши відповідний рапорт, як військовослужбовець ще до його звільнення з військової служби відповідно до пункту 4 Порядку № 178.

Посилання відповідача на те, що під час виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно він діяв на підставі наказу Адміністрації державної прикордонної служби України від 24 грудня 2019 року № 737 «Про заходи організації грошового забезпечення персоналу ДПСУ України у 2020 році, в межах, визначених цим наказом та у спосіб, який ним передбачено суд відхиляє, адже вказаний наказ жодним чином не нівелює обов`язок відповідача на день виключення військовослужбовця із списків особового складу органу Держприкордонслужби розрахувати його за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, у тому числі й виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Аргументи відповідача про те, що він не є головним розпорядником бюджетних коштів і здійснює виплати за наявності відповідних кошторисних призначень суд також не враховує, адже Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не може впливати на наявність чи відсутність у позивача права на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи та встановленого правового регулювання спірних правовідносин доходить висновку про те, що, не провівши з позивачем на день його виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення розрахунку у повному обсязі, а саме не виплативши грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, відповідач учинив протиправну бездіяльність, а тому позовна вимога у цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за період із 02 серпня 2020 року по день фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року суд зазначає.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Так, частиною першою зазначеної статті визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд відзначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Оскільки грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно позивачу не виплачено у день його виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (01 серпня 2020 року), а виплачено лише 21 вересня 2020 року, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Таким чином, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку з 02 серпня 2020 року до дня фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року.

Щодо тверджень відповідача про те, що оскільки грошова компенсація вартості за неотримане під час проходження служби речове майно не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України відсутні, суд зазначає таке.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Втім, правову природу компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Крім того, суд відзначає, що в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на викладене, доводи відповідача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України є помилковими.

Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у день його виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (01 серпня 2020 року) за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, чим порушено майнові права та інтереси позивача на отримання всіх сум, що належать йому від роботодавця, суд, погоджуючись з доводами позивача, дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02 серпня 2020 року по день фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року (включно).

При цьому, суд враховує положення частин другої та третьої статті 9 КАС України, згідно з якими суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, а кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позовну вимогу у цій частині також належить задовольнити.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні з цим позовом до суду судовий збір не сплачував, а відтак, його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Личаківська, 74, м. Львів, 79010) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 01 серпня 2020 року, а саме невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02 серпня 2020 року по день фактичного розрахунку 20 вересня 2020 року (включно).

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року.

Суддя Клименко О.М.