Справа № 360/4728/20
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4728/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови позивачу у не нарахуванні та не виплаті компенсації за невикористані відпустки у 2018, 2020 роках.

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки за 2018 рік - 44 дні та за 2020 рік - 2 дні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу в Національній поліції на посаді старшого оперуповноваженого 2-го відділу управління стратегічних розслідувань в Луганській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції. Відповідно до наказу від 12.10.2020 № 345 о/с позивача було звільнено з вище вказаної посади через хворобу з 30.10.2020. Позивач зазначає, що при звільненні йому не було нараховано та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2018 рік (основна та додаткова відпустка). Позивач зазначає, що відповідно до довідки ГУНП в Луганській області від 14.11.2019 № 4002/111/19-2019 станом на 14.11.2019 щорічна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 44 діб, не використана.

Також позивач зауважує, що у 2020 році він перебував у відпустці у лютому 2020 року. Хоча за декілька днів до відпустки перебував на лікарняному та 2 дні з початку відпуски позивач хворів. Після хвороби він надав усі оригінали документів до бухгалтерії. А тому, на думку позивача, відпустка повинна була продовженою на 2 дні. Натомість позивач не відбув у відпустку.

На думку позивача, в порушення статті 24 Закону України «Про відпустки», Закону України «Про Національну поліцію» відповідачем за невикористані дні відпустки компенсація проведена не була.

Ухвалою від 08 грудня 2020 року позовну ОСОБА_1 залишено без руху (арк. спр. 17-18).

Ухвалою від 24 грудня 2020 року про відкриття провадження в адміністративній справі судом ухвалено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 23-24).

Відповідач позов не визнав, про що 15 січня 2021 року подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 30-35).

В обґрунтування своєї позиції зазначив, що наказом Департаменту від 19.12.2019 № 119 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 надано основну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік тривалістю 31 доба (з урахуванням 1 святкового дня), з 02 січня по 01 лютого 2020 року. Тобто, позивач використав основну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік тривалістю 30 календарних днів у повному обсязі.

Наказом Департаменту від 24.02.2020 № 55 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 надано додаткову оплачувану відпустку тривалістю 16 діб (з урахуванням 1 святкового дня) з 02 березня по 17 березня 2020 року. Тобто, з урахуванням приписів частини третьої статті 93 Закону № 580-VIII позивачу надано у 2020 році 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки.

Відповідач зазначив, що наказом Департаменту від 17.03.2020 № 74 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 відкликано із 17 березня 2020 року з додаткові' відпустки та встановлено залишок відпустки, який становить 01 добу.

Наказом Департаменту від 12.10.2020 № 345 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 з 30.10.2020 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію», з виплатою компенсації за 01 добу додаткової з оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році.

Відповідач вважає, що виплатив ОСОБА_1 компенсацію за 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році.

Щодо перебування позивача у лютому 2020 році під час відпустки на лікарняному, відповідач повідомив, що відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність від 03.03.2020 ОСОБА_1 з 22.02.2020 по 03.03.2020 перебував на стаціонарному лікуванні. Однак, відповідно до довідки Управління стратегічних розслідувань в Луганській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 11.01.2021 № 90/55/111/01-2021 позивач у період з 14.1 1.2019 по 30.10.2020 з рапортом про продовження відпустки у зв`язку із перебуванням на лікарняному не звертався, у зв`язку з чим додаткову відпустку йому не було продовжено. Із таким рапортом безпосередньо до Департаменту позивач також не звертався.

Відповідач вважає, що не є належним відповідачем щодо позовної вимоги про зобов`язання компенсувати відпустку за 2018 рік, оскільки у 2018 році позивач не працював у Департаменті, що підтверджується наказом від 14.11.2019 № 58 о/с «По особовому складу» про призначення ОСОБА_1 старшим оперуповноваженим 2-го відділу (боротьби з транснаціональними та етнічними організованими злочинними групами) управління стратегічних розслідувань в Луганській області та довідкою від 14.11.2019 № 4002/111/19-2019, виданою Головним управлінням Національної поліції в Луганській області, відповідно до якої позивач не використав щорічну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 44 доби.

На думку відповідача, із зазначеного слідує, що право на дану відпустку позивач у 2018 році набув саме в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, відтак із вимогою щодо компенсації її невідбутої частини позивач може звернутись до даного Управління.

Крім того, відповідач зазначив, що в силу вимог частини десятої статті 93 Закону № 580-VІІІ право на компенсацію поліцейський має лише за щорічну відпустку, до того ж невикористану в році звільнення.

Відповідач вважає, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

Відповідач зазначив, що ознайомившись з наказом про звільнення з Головного управління Національної поліції в Луганській області та з наказом про звільнення з Департаменту, позивач знав про порушення (на його думку) права на грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2018, 2020 роки відповідно. Однак не оскаржив ці накази у визначений законом спосіб та строк.

На думку відповідача позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Департаменту нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки є передчасними, оскільки позивач не оскаржив до суду накази, які, на його думку, призвели до порушення його прав.

Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсізя.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце мешкання: АДРЕСА_1 ) проходив службу в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Наказом відповідача від 14.11.2019 № 58 о/с ОСОБА_1 призначено як такого, що прибув в порядку переведення з Головного управління Національної поліції в Луганській області старшим оперуповноваженим 2-го відділу (боротьби з транснаціональними та етнічними організованими злочинними групами) управління стратегічних розслідувань в Луганській області (арк. спр. 36).

Наказом відповідача від 19.12.2019 № 119 о/с ОСОБА_1 надано основну чергову відпустку за 2020 рік з 02 січня по 01 лютого 2020 року (арк. спр. 38).

Наказом відповідача від 24.02.2020 № 55 о/с ОСОБА_1 надано додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік з 02 по 17 березня 2020 року (арк. спр. 39).

Наказом відповідача від 17.03.2020 № 74 о/с ОСОБА_1 відкликано із 17 березня 2020 року із додаткової відпустки (арк. спр. 40).

Відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність від 03.03.2020 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 22.02.2020 по 03.03.2020 (арк. спр. 50).

Зазначена інформація кореспондується з інформацією, зазначеною в довідці Управління стратегічних розслідувань в Луганській області від 11.01.2021 № 90/155/111/01-2021 (арк. спр. 55).

Наказом відповідача від 12.10.2020 № 345 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 з 30 жовтня 2020 року, з компенсацією за 1 добу додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 07 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року (арк. спр. 37).

На підставі вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані два дні додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 44 дні щорічної відпустки за 2018 рок.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним щорічну основну та додаткову оплачувану відпусту за 2018 рік.

Однак відповідачем протиправно невиплачено позивачу компенсацію за такі відпустки.

Що стосується вимог позивача стосовно компенсації невикористаної відпустки за 2020 рік суд зазначає таке.

З огляду на матеріали справи вбачається, що позивачу наказом від 24.02.2020 № 55 о/с надано додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік з 02 по 17 березня 2020 року (арк. спр. 39), при цьому у відповідності до інформації, зазначеної в довідці від 11.01.2021 № 90/55111/01-2021 позивач з 22.02.2020 по 03.03.2020 перебував на лікарняному (арк. спр. 55).

Як вже було зазначено вище, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку (частина восьма статті 93 Закону № 580-VIII).

При цьому, ані положення Закону № 580-VIII, ані положення Порядку № 260 не передбачають компенсації поліцейському, який захворів під час чергової відпустки, кількості невикористаних днів.

Положення статті 93 Закону № 580-VIII передбачають лише право поліцейського звернутися за продовженням відпустки на кількість невикористаних днів.

Довідкою від 11.01.2021 № 90/55111/01-2021 підтверджено, що позивач не скористався своїм правом на продовження додаткової відпустки за 2020 рік на кількість невикористаних днів.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо посилання відповідача на те, що він не є належним відповідачем щодо позовної вимоги про зобов`язання компенсувати відпустку за 2018 рік суд зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення

З матеріалів поданого позову та доводів зазначених у ньому, судом встановлено, що позивача наказом заступника начальника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України по особовому складу від 14.11.2019 № 58 о/с призначено на посаду як такого, що прибув в порядку переведення з Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Системно аналізуючи вищевказані приписи норм права, які регулюють правовідносини, що склались між учасниками процесу, суд доходить висновку, що визначальною обставиною для нарахування позивачу грошової компенсації за дні не використаної відпустки є факт звільнення.

Тобто, суд зауважує, що лише під час звільнення зі служби, позивач набуває право на грошову компенсацію за невикористані дні відпуски.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зауважує, що переведення позивача на службу до іншого підрозділу Національної поліції України не позбавляє його права скористатись частиною не використаної відпуски за новим місцем роботи.

Отже, оскільки позивача було звільнено саме зі служби в поліції з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, відповідно Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України є останнім місцем проходження військової служби позивача.

Відповідно грошову компенсацію за дні не використаної відпустки має виплачувати саме Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Суд також не приймає до уваги та вважає не обґрунтованими доводи відповідача, що вимоги позивача про компенсацію за невикористані дні відпустки є передчасними внаслідок неоскарження ним до суду наказів про звільнення з Головного управління Національної поліції в Луганській області та Департаменту, оскільки відсутність такого оскарження не звільняє відповідача від обов`язку провести у день звільнення позивача повний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, в тому числі за минулі періоди.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим позов слід задовольнити частково.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце мешкання: АДРЕСА_1 , фактичне місце мешкання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні основної чергової оплачуваної та додаткової оплачуваної відпуски за 2018 рік.

Зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної чергової оплачуваної відпустки у кількості та додаткової оплачуваної відпуски за 2018 рік у загальній кількості 44 календарні дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Захарова