Справа № 360/744/21
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2021-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

22 лютого 2021 року СєвєродонецькСправа № 360/744/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., перевіривши матеріали позову адвоката Компанійця Вячеслава Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов адвоката Компанійця Вячеслава Валерійовича (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач, Марківське ОУПФУ Луганської області), з такими вимогами:

1) визнати протиправними дії Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, які полягали у наданні не повної інформації державному нотаріусу Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальову А.О. щодо розміру пенсії ОСОБА_2 , яка була йому нарахована, але не одержана ним за життя;

2) зобов`язати Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області сформувати та направити державному нотаріусу Новопсковської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 довідку із урахуванням усієї суми недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.07.2014 по 16.09.2017 для подальшого включення до складу спадщини.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суддя дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. […] фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб`єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватись відповідним суб`єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача зазначає, що після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина у вигляді суми недоотриманої пенсії, яка знаходиться на зберіганні у Марківському ОУПФУ Луганської області.

Спадщину після смерті ОСОБА_2 позивач прийняв та 12.08.2019 на адресу відповідача державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. в рамках спадкової справи № 69/2019, було направлено запит № 165, щодо загальної суми недоотриманої пенсії відносно ОСОБА_2 .

Як вбачається з листа Марківського ОУПФУ Луганської області від 12.08.2019 № 4686/02.2/н-74, адресованому державному нотаріусу, по особовому рахунку ОСОБА_2 сума недоотриманої пенсії складає 66188,26 грн.

28.09.2020 державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстр № 271, спадкова справа № 69, з якого слідує, що позивач є спадкоємцем щодо майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщина складається з недоотриманої пенсії, що знаходиться на зберіганні в Марківському ОУПФУ Луганської області, в сумі 66188,26 грн.

05.10.2020 позивач звернувся до Марківського ОУПФУ Луганської області із заявою про виплату суми недоотриманої пенсії у розмірі 66188,26 грн на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, проте листом Марківського ОУПФУ Луганської області від 09.10.2020 за № 62-68/Л-22/8-1238/20, позивача було повідомлено, що він не має права на отримання недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 , оскільки з питанням отримання недоотриманої пенсії позивач звернувся після спливу трьох років з дня смерті пенсіонера.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 07.12.2020 по справі № 417/1247/20, було стягнуто з Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь ОСОБА_1 , недоотриману пенсію у розмірі 66188,26 грн, яка складає спадщину за законом після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 28.09.2020 державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О., реєстр № 271.

11.01.2021 рішення суду набрало законної сили.

Представник позивача зазначає, що позивач з листа ГУПФУ в Луганській області від 28.01.2021 №250-137/Л-01/8-1200/21 дізнався, що розмір недоотриманої пенсії його померлого батька ОСОБА_2 зазначений у листі відповідача від 12.08.2019 № 4686/02.2/н-74, адресованому державному нотаріусу Новопсковської ДНК ОСОБА_3 (66188,26 грн), був визначений виключно за період з 01.08.2016 по 30.09.2017, тоді як пенсію спадкодавець ОСОБА_2 не отримував з 01.07.2014 по 30.09.2017.

Представник позивача вважає, що на запит державного нотаріуса від 12.08.2019 № 165 відповідачем була надана неповна інформація щодо розміру недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , зокрема не визначена сума недоотриманої пенсії за період з 01.07.2014 по 31.07.2016 (25 місяців).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 52 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що оскільки грошові кошти недоотриманих соціальних виплат увійшли до спадкового майна, їх отримання регулюється спадковим законодавством.

В постанові від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц про стягнення успадкованої суми недоотриманих спадкодавцем пенсійних виплат (№ рішення в ЄДРСР 80854709) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у цій справі предметом позову є майнова вимога позивачки визнати за нею в порядку спадкування право власності на майно - грошові кошти. Спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З наведених у позовній заяві фактичних обставин та доданих до неї документів вбачається наявність спору приватноправового характеру, який обумовлений порушенням приватного права спадкоємця на отримання коштів, які увійшли до спадщини, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір з огляду на суб`єктний склад сторін спору має вирішуватися загальними судами у порядку цивільного судочинства.

Та обставина, що відповідач, на думку представника позивача, розрахував не повний розмір заборгованості недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , не впливає на сутність спору, - зазначена дія може бути виконана пенсійним органом в рамках розгляду цивільної справи, в тому числі, на виконання відповідного процесуального рішення суду.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України).

Згідно вимог частини шостої статті 170 КАС України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Керуючись статями 2, 19, 160, 170, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом адвоката Компанійця Вячеслава Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз`яснити позивачу право звернутися з даним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяО.В. Захарова