Справа № 640/15557/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

19 лютого 2021 року м. Київ№ 640/15557/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб

Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суд міста Києва з позовом до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі-відповідач), в якому просить суд зобов`язати Відповідача, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації вчинити дії щодо реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 за фактичним місцем проживання в АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог вказано, що з червня 2007 року позивач поселений до кімнати АДРЕСА_1 та фактично у ній проживає по цей час, про що свідчать рахунки на сплату житлово-комунальних послуг за вказані періоди. За вказані послуги позивач своєчасно вносить оплату, заборгованості за житлово-комунальні послуги не має. Позивач зазначає, що в дане житлове приміщення він був поселений за спільним рішенням адміністрації Головкиївміськбуду та профспілкового комітету ДП «ЕКОС».

Вказано, що на виконання вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», 09.07.2019 позивач звернувся у відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА з заявою про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідач відмовив у проведенні реєстрації позивача за місцем фактичного проживання з огляду на відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2019 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив вімовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що законодавством визначено вичерпний перелік документів, які надають особі право проживання в гуртожитку, зокрема, єдиним таким документом є спеціальний ордер. Позивач в позові зазначає, що в кімнату АДРЕСА_1 у червні 2007 року його було поселено за спільним рішенням адміністрації Головкиївміськбуду та профспілкового комітету ДП «Екос», проте жодного підтверджуючого цей факт документа до позову не додано.

Також вказано, що позивачем не було надано органу реєстрації військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) як встановлено пунктом 18 Правил реєстрації. Пункт 11 Правил реєстрації передбачає, що якщо особа не подала необхідна, документів або інформації, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті реєстрації місця проживання. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представник шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживай н підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Оскільки позивачем не було надано документу, що підтверджує право на проживання в житлі, та інших необхідних документів, орган реєстрації відмовив позивачу в реєстрації його місця проживання, керуючись пунктом 11 Правил реєстрації. На думку відповідача, правові підстави для зобов`язання Святошинської районної місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання позивача в кімнаті АДРЕСА_1 , відсутні.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить вирішити питання про поновлення порушеного права щодо реєстрації місця проживання в АДРЕСА_1 .

Предметом спірних правовідносин у даному випадку є право користування позивача кімнатою АДРЕСА_1 . Таким чином, позов подано на поновлення права ОСОБА_1 у сфері житлових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2019 у справі №640/5244/19.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільно-процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

На підставі частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суд зазначає, що спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядження майном, адже ініційований позивачем спір з приводу реєстрації місця проживання позивача має цивільно-правову природу, оскільки спрямовані на зміну (припинення) цивільних прав останнього.

Отже, цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №337/2535/2017, від 12.12.2018 у справі №826/8687/16, від 10.04.2019 у справі №826/3620/17. Крім того, за подібних обставин Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду було прийнято рішення від 09 жовтня 2019 у справі №135/1699/16-а.

Зважаючи на те, що у даній справі спір фактично пов`язаний з реалізацією майнових прав особи, тобто, із цивільним правом, то відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює. Відповідно оскільки розгляд справи в порядку адміністративного судочинства суперечить вимогам статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, то суд вважає, що компетентним судом для вирішення спору є суд цивільної юрисдикції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частина перша статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи викладене, оскільки, даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що провадження у справі №640/15557/19 підлягає закриттю, а заявлені вимоги належить розглядати відповідному місцевому загальному суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі №640/15557/19 за позовом ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії.

Наголосити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в частині зупинення провадження у справі до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.