Справа № 480/7021/20
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 лютого 2021 р. Справа № 480/7021/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
представника позивача - Сенченка А.В.,
представника відповідача - Паливоди І.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішень,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Управління ДМС України в Сумській області), у якій, з урахуванням заяви про зміну предмету та підстав позову (а.с.56-59) та пояснень представника позивача в судовому засіданні 09.02.2021, просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15 січня 2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане 11 квітня 2013 року громадянці Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та видану на підставі дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.09.2013 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 10 вересня 2020 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання видане громадянці Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 2012 році прибула в Україну з метою отримання дозволу на імміграцію. 11.04.2013 вона отримала дозвіл на імміграцію в Україну, а 26.09.2013 отримала посвідку на постійне проживання. 15.01.2020 відповідач рішенням скасував дозвіл на імміграцію в Україну позивача. 04.09.2020 позивач звернулася до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку, однак рішенням від 10.09.2020 було відмовлено у оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.
Вважає, що рішення відповідача про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 10.09.2020 та про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.01.2020 позбавляють позивача права на постійне проживання в Україні та порушує її права і законні інтереси, як іноземця, її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки змушує її та дітей виїхати з України.
Так, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.01.2020 не містить посилань на конкретні обставини як на підставу застосування пунктів 1,5 частини першої ст.12 Закону України Про імміграцію. На даний час немає жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених пунктами 1,5 частини першої ст.12 Закону України Про імміграцію для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Оскаржуване рішення відповідача про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 10.09.2020 також не містить посилань на конкретні обставини як на підставу застосування підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.
Вважає, що позивач добросовісно отримала 11.04.2013 дозвіл на імміграцію в Україну від уповноваженого органу та 26.09.2013 позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. При наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну у 2013 році та в подальшому Управління ДМС України в Сумській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювали. З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.
Відтак, вважає оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 21.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.15-50), в якому, з урахуванням поданих доказів просив у задоволенні позову відмовити. Так, вказав, що відповідно до п.п.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 (далі - Порядок №321), територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли, зокрема, встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.
Оскільки на момент повторного звернення ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) рішення №3 від 15.01.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну оскаржене у встановленому законом порядку не було, позивачу на підставі п.п. 9 п. 62 Порядку №321 відмовлено в обміні посвідки на постійне проживання.
Відтак, вимоги позивача щодо визнання протиправним та рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 10.09.2020 є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 13.11.2020 було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в судовому засіданні 08.12.2020 (а.с.54).
Представник позивача подав заяву про зміну предмету та підстав позову, якими збільшив вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 15.01.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну (а.с.56-59).
Представник відповідача подав письмові пояснення (а.с.71-149), в яких наполягав, що оскаржувані рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 3 від 15.01.2020 та рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання є законними та такими, що не підлягають скасуванню.
Так, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області рішенням №3 від 15.01.2020 на підставі пунктів 1, 5 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Узбекистану ОСОБА_6 скасовано.
Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.
У ході розгляду документів поданих 22.10.2019 встановлено розбіжності між штампами в паспорті СЯ 1332955 виданому Міністерством внутрішніх справ Республіки Узбекистан 10.03.2007, терміном дії до 25.07.2015, на ім`я громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан. А саме, в паспортному документі громадянки Узбекистану ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 містяться відмітки про виїзд позивачкою за межі території України 28.08.2012 та в`їзд на територію України 28.08.2012.
Крім того, з витягу інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан від 17.05.2019 вбачається, що гр. Узбекистану ОСОБА_2 перетинала державний кордон України за паспортом серії НОМЕР_3 : 26.02.2012, 06.11.2012, 19.09.2013, 19.03.2014.
Судове засідання 08.12.2020 було відкладено на 09.02.2021 за клопотання сторони позивача та наданням додаткового часу для підготовки та подання сторонами заяву по суті спору (а.с.156).
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові та заяві про зміну предмету та підстав позову.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та поясненнях.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що громадянка Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прибула в Україну 22.08.2012 на постійне проживання з Республіки Узбекистан по закордонному паспорту НОМЕР_4 , який виданий МВС Республіки Узбекистан від 10.03.2007, строком до 25.07.2015.
Перебуваючи на території України, ОСОБА_2 19.10.2012 зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_8 (а.с.91).
01.11.2012 позивач звернулася до Ковпаківського РВ УДМС України в Сумській області із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.76-77).
Вказана заява ОСОБА_6 була задоволена, 11.04.2013 їй наданий дозвіл на імміграцію в Україну, та в подальшому позивач отримала посвідку на постійне проживання (а.с.5,20,37,113,116-117,119-120).
У зв`язку з досягненням 25-річного віку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 звернулася до Сумського РВ УДМС України в Сумській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання (а.с.126-127).
04.11.2019 Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку № 321 (а.с.21,128). При цьому, підставою відмови в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання була інформація щодо виявленої розбіжності між штампами в паспорті громадянки Узбекистану ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , терміном дії до 25.07.2015 та даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перегинають державний кордон Аркан.
Не погодившись з такою відмовою, позивач оскаржила її до Сумського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 05.02.2020, що набрало законної сили 24.06.2020, визнано протиправним та скасовано рішення Управління ДМС в Сумській області від 04.11.2019 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання видане громадянці Узбекистану ОСОБА_2 (а.с.38-40, 42-44,138-147).
Водночас, головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Сумській області було складено 15.01.2020 висновок, відповідно до якого при перевірці відміток про перетин кордону України позивачем встановлено розбіжності між штампами в паспорті CR 1332955, виданому Міністерством внутрішніх справ Республіки Узбекистан на ім`я громадянки Узбекистану ОСОБА_1 та даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перегинають державний кордон Аркан та рекомендовано скасувати дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні громадянці Узбекистану ОСОБА_6 (а.с.23-26, 130-133).
Так, Управління ДМС України в Сумській області рішенням №3 від 15.01.2020 на підставі пунктів 1, 5 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Узбекистану ОСОБА_6 скасувало, а також скасувало видану на підставі такого дозволу посвідку на постійне проживання від 26.09.2013 на підставі вимог п.п.1 п.64, п.п.4 п.72 Порядку №321 (а.с.27,61,134).
04.09.2020 позивач повторно звернулася до Сумського РВ УДМС України в Сумській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку (а.с.29,136-137).
Однак, 10.09.2020 Управлінням ДМС України в Сумській області прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку №321 (а.с.7,49,148).
Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про імміграцію" від 7 червня 2001 року N 2491-III (далі - Закон України "Про імміграцію") та Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року N 3773-VI (далі - "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").
Так, частиною першою статті 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України Про імміграцію іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (частина перша статті 5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства).
Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Пунктами 1-3 статті 6 Закону України "Про імміграцію" ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції серед іншого 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
В судовому засіданні встановлено, що 11.04.2013 позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, та в подальшому позивач отримала посвідку на постійне проживання (а.с.5,20,116-117).
Позивач після досягнення 25-річного віку звернулася до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, однак рішенням відповідача від 04.11.2019 позивачу було відмовлено у видачі такої посвідки. Вказане стало підставою для складання висновку від 15.01.2020, та яке у свою чергу стало підставою для прийняття 15.01.2020 рішення №3 про скасування дозволу на імміграцію в Україні, яким скасовано і посвідку на постійне проживання від 26.09.2013 (а.с.27,61,134).
Як вбачається з оскаржуваного рішення (а.с.27) правовою підставою для його прийняття зазначено пункти 1, 5 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію та п.п.1 п.64, п.п.4 п.72 Порядку №321.
Так, відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, серед іншого, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Згідно із пп.1 п.64, пп.4 п. 72 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію". Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі: скасування посвідки.
Водночас, під час розгляду справи відповідачем не наведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих та взагалі неправдивих відомостей, або порушення іммігрантом законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, та які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, на підставі пунктів 1,5 частини першої статті 12 Закону України Про імміграцію.
Судом з досліджених матеріалів справи, що відповідачем при наданні дозволу на імміграцію в Україну у 2013р. будь-яких зауважень чи заперечень з приводу законності перебування позивача на території України встановлено не було.
В обґрунтування свої позиції представник відповідача посилається на наявність розбіжностей між штампами в паспорті СR 1332955, виданому Міністерством внутрішніх справ Республіки Узбекистан 10.03.2007, терміном дії до 25.07.2015, на ім`я громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , та даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан, а саме, в паспорті позивача містяться відмітки про виїзд позивачкою за межі території України 28.08.2012 та в`їзд на територію України 28.08.2012, а з витягу інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон Аркан від 17.05.2019 вбачається, що позивач перетинала державний кордон України за паспортом серії НОМЕР_3 : 26.02.2012, 06.11.2012, 19.09.2013, 19.03.2014.
Водночас, суд зазначає, що зазначені відомості інформаційної системи "Аркан" не є підставою для скасування дозволу на імміграцію, оскільки відсутність відомостей у вказаній системі про перетин кордону позивачем не спростовує факту перетину нею кордону, який підтверджений оригіналами печаток посадових осіб Державної прикордонної служби України в паспорті позивачки. Доказів подання підроблених документів відповідачем суду не надано.
Окремо, суд наголошує, що рішення Управління ДМС України в Сумській області від 04.11.2019 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання видане громадянці Узбекистану ОСОБА_2 з зазначених вище підстав, було оскаржено до Сумського окружного адміністративного суду, та рішенням якого від 05.02.2020, що набрало законної сили 24.06.2020, визнано протиправним та скасовано (а.с.38-40, 138-142).
Згідно ч.4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, враховуючи, що станом на день прийняття оскаржуваного рішення від 15.01.2020 №3 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» в Управлінні ДМС України в Сумській області не було законних та обґрунтованих підстав для його прийняття, вказане рішення не може відповідати критеріям правомірності визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 10.09.2020 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (п.16 Порядку № 321).
Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи (п.42 Порядку № 321).
До таких дій пунктом 37 Порядку віднесено перевірку чинності дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, яка перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.
Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні ( п. 43 Порядку № 321).

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (п. 46 Порядку № 321).

Отже, для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ненадання особою повного пакету документів, які до того ж мають бути достовірними, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні в такому випадку не видаються. Крім того, однією з основних умов отримання дозволу на імміграцію є законність перебування особи на території України.

Пунктом 62 Порядку № 321 визначені підстави відмови іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки.

Так, підпунктом 9 пункту 62 Порядку № 321 передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Як вбачається з відзиву та пояснень представника відповідача підставою для прийняття оскаржуваного рішення став саме даний пункт Порядку №321 у зв`язку зі скасуванням рішенням від 15.01.2020 №3 наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Водночас, в межах даної справи надано правову оцінку щодо підстав прийняття рішення від 15.01.2020 №3 та визнано його протиправним і скасовано, а відтак, прийняте на його підставі рішення від 10.09.2020 про відмову в оформленні (видачі) посвідки також не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

При вирішені цього спору, суд, відповідно до ч.ч.1,2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Конституційний Суд України в абзаці другому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

У Доповіді Верховенство права, яка схвалена Європейською Комісією За демократію через право (Венеціанською Комісією) на 86-му пленарному засіданні (25-26 березня 2011 року), наголошено, що принцип правової визначеності є ключовим у питанні довіри до судової системи і верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію (пункт 44); правова визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин (пункт 46); парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів (пункт 47); правова визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття законних очікувань) (пункт 48).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві. За практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

З наведеного вище можна зробити висновок про те, що виходячи з принципу правової визначеності, як складової частини поняття верховенства права, позивач з моменту отримання в 2014 році дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні міг ґрунтовно розраховувати на те, що буде мати право на проживання в Україні.

Однак, своїми рішеннями про скасування дозволу та про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_6 , тобто після 6 років після видачі дозволу та посвідки на постійне проживання в Україні, відповідачем було порушено принцип правової визначеності, як складової частини поняття верховенства права, такі дії Управління є непропорційними заявленій легітимній меті, тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано та розсудливо.

На підставі викладеного, зважаючи на встановлені обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення прийнято не обґрунтовано, не розсудливо, не пропорційно, а, відтак, не можуть відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позовні вимоги про їх визнання протиправними та скасування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане положення, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області суму судового збору в розмірі 1681,60грн., сплаченого нею за подання позовної заяви згідно квитанцій від 16.10.2020 та від 16.11.2020 (а.с.4,60).

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 27, м. Суми, Сумська область, 40000, ) про визнання протиправним та скасування рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 15 січня 2020 року №3 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну".

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 10 вересня 2020 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Узбекистану ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 27, м. Суми, Сумська область, 40000, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1681,60грн.(одна тисяча шістсот вісімдесят одна грн.60коп.).

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 15.02.2021.

Суддя І.Г. Шевченко