Справа № 743/38/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/38/21 Суддя (судді) першої інстанції: Яхно Ю.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

ВСТАНОВИЛА:
У січні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 ЗРУ ДПС України звернулась до суду з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено направлення ним відповідних запитів (первинного та повторного), як передбачено вищезазначеною Інструкцією, щодо ідентифікації відповідача разом із його кольоровими фотокартками та заповненої ним анкетою встановленого зразка. Наголосив, що позивачем жодним належним і допустимим доказом не доведено відсутність співпраці з боку громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 під час процедури його ідентифікації.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Чопським прикордонним загоном направлялись листи звернення до Департаменту консульської служби МЗС України з інформацією про затримання відповідача та додатками, які включали в себе заповнену відповідачем анкету та фотокарткою останнього.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 17 липня 2020 року незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктами пропуску в районі прикордонних знаків 80-81 у складі групи осіб, був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки та 21 липня 2020 року о 19 год. 00 хв. відповідач ОСОБА_2 був переданий з Словацької Республіки під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб.

У відповідача документів, які посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України немає, перебуває на території України незаконно, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати йому допомогу у поверненні до країни походження та достатніх коштів для повернення до країни походження або внесення застави не має.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав для продовження строку затримання іноземця в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Положення пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Положеннями п. 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № № 353/271/150 (далі Інструкція), передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Системний аналіз зазначених вище приписів законодавства свідчить, що видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження.

При цьому, чинним законодавством регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого вісімнадцятимісячного строку.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем жодним належним і допустимим доказом не доведено відсутність співпраці з боку громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 під час процедури його ідентифікації. У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наявну в матеріалах справи копію заповненої анкети відповідача для повернення до країни походження (а.с. 59).

Щодо твердження апелянта про вжиття ним своєчасних та необхідних заходів, спрямованих на ідентифікацію відповідача, що, у свою чергу, забезпечило б одержання інформації з країни його громадянської належності чи документів, необхідних для його ідентифікації, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням доручити Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення позивача щодо ідентифікації та документування затриманих в адміністративному порядку іноземців, у яких відсутні документи, що посвідчують особу та які назвалися громадянами Народної Республіки Бангладеш. До переліку затриманих іноземців, зазначених у вказаному листі, також включено відповідача.

Разом з тим, лист позивача від 22 вересня 2020 року, на переконання суду апеляційної інстанції, не може вважатися доказом здійснення своєчасних та необхідних заходів, спрямованих на ідентифікацію відповідача, оскільки у розумінні Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБУ від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, він не є відповідним запитом, який, у випадку відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця, має надсилатися до компетентних органів відповідної країни через Департамент консульської служби МЗС.

Крім того, позивачем не доведено направлення ним відповідних запитів (первинного та повторного), як передбачено вищезазначеною Інструкцією, щодо ідентифікації відповідача разом із його кольоровими фотокартками та заповненої ним анкетою встановленого зразка.

Надання позивачем до суду, як доказів вжиття необхідних заходів, спрямованих на ідентифікацію відповідача, листів МЗС України від 01 жовтня 2020 року, 04 грудня 2020 року про те, що останнє надіслало до Посольства України в Республіці Польща звернення позивача щодо необхідності ідентифікації та документування 36 громадян Народної Республіки Бангладеш (без їх переліку), які підлягають примусовому видворенню за межі території України, не спростовує вищезазначеного висновку суду, оскільки вони не вказують на підтвердження направлення до Посольства України в Республіці Польща відповідних запитів саме щодо ідентифікації відповідача з його кольоровими фотокартками та заповненою ним анкетою встановленого зразка, оскільки не містять в своїх додатках вказаних документів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не вжито заходів, направлених на ідентифікацію відповідача, а тому відсутні передбачені нормами чинного законодавства підстави для продовження строку затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова
Судді Є.О. Сорочко
І.В. Федотов