Справа № 400/4719/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2021 р. № 400/4719/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Миколаївського обласного військового комісаріату, вул. Спаська, 33, м. Миколаїв, 54001
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 29.07.2020 з виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999 та Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003; зобов`язати відповідача провести позивачу нарахування та виплату середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 29.07.2020 з виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999 та Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та зазначає, що відповідач, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 400/4435/19, нарахував та виплатив йому індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби у Збройних Силах України у Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999, Кривоозерському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 01.01.1998 по 26.11.1998.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на непоширення дії статті 117 Кодексу законів про працю України на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум. Також відповідач вказує на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку та розміру виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення (16,28 грн.).

У відповіді на відзив позивач, посилаючись на частину другу статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, просить повернути відзив як очевидно безпідставний та необгрунтований.

Суд зазначає, що частина друга статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає підстави повернення без розгляду заяв з процесуальних питань, тоді як відзив належить до заяв по суті справи та можливості його повернення відповідачу Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає.

У зв`язку з відсутністю заяв сторін про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін, суд, відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999, Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003, що установлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 400/4435/19, яке набрало законної сили 28.05.2020, та визнається сторонами у справі.

За нормами частин першої та четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 400/4435/19 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови провести позивачу перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999 та Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003; зобов`язано відповідача здійснити позивачу нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999 та Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2021 у справі № 400/4435/19 відповідач нарахував позивачу індексацію грошового забезпечення за період військової служби у зазначених вище військових комісаріатах у загальній сумі 16,53 грн. Як вбачається з розрахунку індексації, індексація в сумі 16,53 грн. нарахована позивачу за жовтень 1998 року (11,42 грн.) та листопад 1998 року (5,11 грн.)

29.07.2020 на картковий рахунок позивача надійшли 16,28 грн. на виконання вказаного вище рішення суду.

12.10.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 29.07.2020 з виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999 та Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003.

Відповідач зазначену вище заяву позивача не задовольнив, у зв`язку з чим між сторонами виник спір.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд відхиляє аргумент відповідача щодо непоширення дії статті 117 Кодексу законів про працю України на правовідносини, що склалися у зв`язку із виконанням відповідачем рішення суду про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення. Зокрема, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття- судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Середній заробіток визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пунктів 5, 8 Розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічну позицію було висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц.

Період затримки розрахунку відповідача з позивачем з виплати йому індексації грошового забезпечення тривав з 07.04.2003 по 28.07.2020, оскільки 29.07.2020 відповідач розрахувався з позивачем.

Період з 07.04.2003 по 28.07.2020 включає 4 379 робочих днів.

Довідкою-розрахунком відповідача підтверджується, що середньоденний заробіток позивача становив 32,28 грн.

Отже, сума середнього заробітку за період з 07.04.2003 по 28.07.2020 розрахунково становить 141 354,12 грн. (4 379 х 32,28 = 141 354,12)

Разом з тим, суд вбачає підстави для застосування принципу співмірності з огляду на таке.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3365/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19.

Суд бере до уваги, що між позивачем та відповідачем існував спір щодо правових підстав нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим індексація не була нарахована та виплачена позивачу.

Позивач, який проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.01.1998 по 26.11.1998, Арбузинському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 26.11.1998 по 05.02.1999, Врадіївському районному військовому комісаріаті Миколаївської області з 05.02.1999 по 07.04.2003, звернувся до суду за захистом свого права на отримання індексації грошового забезпечення, яка не була йому виплачена за 1998 рік, по спливу більш як 20 років, тим самим штучно збільшивши період затримки розрахунку.

Розмір несвоєчасно нарахованої та виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення становить 16,53 грн., що більш ніж у 8 000 разів менше, ніж сума середнього заробітку, яка обчислена за період 4 379 днів (більше 16 років з дати звільнення 07.04.2003), протягом яких позивач не звертався з позовом про нарахування та виплату індексації. Крім того, оскільки індексація в сумі 16,53 грн. нарахована та виплачена за жовтень та листопад 1998 року, позивач мав право звертатися за судовим захистом свого права на її отримання ще під час служби у військових комісаріатах, тобто починаючи з грудня 1998 року.

Незвернення позивача до суду з метою отримати належну позивачу індексацію грошового забезпечення протягом більш як 16 років суд розцінює як ознаку фактичної відсутності потреби в отриманні належної йому суми (16,53 грн.) та, відповідно, відсутність майнових втрат позивача у зв`язку з невиплатою йому 16,53 грн. 07.04.2003.

Ураховуючи вищезазначене та беручи до уваги насамперед компенсаторну функцію середнього заробітку, суд вважає співмірним розміром середнього заробітку 16,53 грн., що є тотожним грошовій сумі, затримку нарахування та виплати якої допустив відповідач.

З урахуванням викладеного, оскільки суд не стягує з відповідача суму середнього заробітку в обчисленій сумі (141 354,12 грн.) та зменшує його суму з урахуванням принципу співмірності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати у справі відсутні.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати до суду в установлений судом строк звіт щодо виконання рішення суду, суд зазначає таке.

За нормами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, а, отже, наділений правом, а не закріпленим обов`язком під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а у разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладанням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18) та в ухвалі від 23.04.2019 у справі № 805/516/18-а.

Зокрема, Верховний Суд зазначив у цих справах, що з огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду, враховуючи відсутність будь-яких доводів та доказів, які б свідчили про наявність ризиків ухилення відповідача від виконання рішення суду.

Суд також не вбачає підстав для допущення до негайного виконання рішення суду, оскільки стаття 371 Кодексу адміністративного судочинства України («Судові рішення, які виконуються негайно») не передбачає допущення до негайного виконання рішення суду про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток.

Керуючись статями 2, 9, 19, 77, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16,53 грн. (шістнадцять гривень 53 копійки).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя В.В. Птичкіна