Справа № 380/6027/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6027/20 пров. № А/857/14216/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

представник позивача: Харченюк С.І.

представник відповідача: Павліш О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 380/6027/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя в 1-й інстанції Сасевич О.М.,

час ухвалення рішення 10 год. 26 хв.,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 07.10.2020,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» звернулося з позовом до суду до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2020 року №, №.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що контролюючим органом було проведено камеральну перевірку, за наслідком якої складено акт від 19.03.2020 року № 431/52.04/36874925, в якому зафіксовано прострочення в сплаті грошових зобов`язань зі сторони ТОВ «Агролайф корми» тривалістю до та більше 30 календарних днів. У зв`язку з чим відповідачем було прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 27.05.2020 року №, №, якими застосовано до позивача штраф у розмірі 10% і 20% від погашеної суми податкового боргу, відповідно.

Вважає, що камеральна перевірка була проведена поза 30 денним строком, який визначений чинними нормами Податкового кодексу України, що свідчить про її протиправність, а також незаконність її наслідків (у тому числі спірних рішень). Також вказує на інші недоліки проведеної камеральної перевірки та її результатів, а саме, контролюючим органом не було визначено та не зазначено періоду, який перевірявся, а в оспорюваних податкових повідомленнях-рішеннях призначенням платежу безпідставно визначено сплату грошових зобов`язань за актом перевірки, хоча акт сам по собі не може породжувати такого наслідку. Стверджує, що оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями його було повторно (двічі) притягнуто до відповідальності за те ж порушення, оскільки, податковим повідомленням-рішенням від 12.09.2018 року № уже було застосовано до позивача штрафну санкцію (за порушення в період з 01.05.2017 року по 10.07.2018 року).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2020 року № та податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2020 року №. Стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» витрати по сплаті судового збору у сумі 3882 грн. 34 коп..

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що на платника податків покладено обов`язок здійснити у встановлені строки сплату узгодженого грошового зобов`язання. Не сплачене у встановлений законом строк грошове зобов`язання визначається сумою податкового боргу платника податків.

Згідно з пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відтак, спрямування податковим органом сплаченого позивачем грошового зобов`язання є фактично сплатою простроченого грошового зобов`язання. Оскільки у позивача протягом практично усього спірного періоду в ІКП була наявною недоїмка, обліковувалися штрафні санкція та пеня, за рахунок поточних платежів у відповідності до вимог ст.87 ПК України погашалися несплачені податкові зобов`язання у порядку календарної черговості їх виникнення по документах, які відображені у розрахунках до оскаржуваних ППР.

Звертає увагу суду на те, що штрафні санкції застосовуються виходячи з даних інтегрованої картки платника податків про наявність недоїмки (податкового боргу). Позивач не звертався до суду з позовом про зобов`язання податкового органу здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків шляхом виключення з неї відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати податку на додану вартість за визначені періоди.

Зазначає, що податкове законодавство пов`язує право податкового органу нарахувати штраф за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання лише із фактом такого порушення, і не залежить від способу, в який здійснювалось погашення податкового боргу.

Зарахування контролюючим органом на підставі приписів пункту 87.9 статті 87 Податкового Кодексу України коштів, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу, не унеможливлює застосування до платника податку штрафних санкцій за неналежне виконання ним податкових зобов`язань.

Відтак, вважає, що за встановлення у судовому процесі обставин наявності у позивача податкового боргу, на погашення якого були направлені кошти, сплачені позивачем в рахунок поточних податкових зобов`язань, було правомірно нараховано штраф за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань на підставі ст. 126 ПК України.

Що стосується порушення контролюючим органом строків проведення камеральної перевірки та апелянт вказує на те, що на час проведення відповідачем камеральної перевірки, ПК України чітко визначено, що предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах податкового органу. Таким чином, питання своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов`язання (у даному випадку податку на додану вартість) є самостійною підставою для проведення камеральної перевірки.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено всі наявні докази в матеріалах справи та прийнято законне, обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Висновки, викладені в акті від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 щодо порушення строків сплати власне податкового зобов`язання, та спірні податкові повідомлення-рішення не відповідають фактичному предмету перевірки (який у дійсності є ширшим та охоплює й питання сплати штрафних санкцій), що не може вважатися обґрунтованим.

Висновки контролюючого органу щодо прострочення позивачем сплати грошового зобов`язання за відповідними податковими повідомленнями-рішеннями не підтверджуються належним і достатнім чином (зокрема, щодо дня виникнення обов`язку зі сплати відповідного грошового зобов`язання, граничного строку сплати, кількості днів прострочення тощо)

Відповідно до п.57.3 ст.57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Позивач вважає, що в даному випадку відсутні будь-які підтвердження щодо конкретного дня виникнення в ТзОВ «Агролайф корми» зобов`язання зі сплати нарахованої суми грошового зобов`язання за вказаними вище (зазначеними в акті про результати камеральної перевірки) податковими повідомленнями-рішеннями. у акті про результати камеральної перевірки не вказано дня початку прострочення виконання відповідних грошових зобов`язання.

Також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що апелянт у своїх поясненнях зазначає про те, що податкові повідомлення-рішення від 12.09.2018 року № і № були предметом оскарження в судовому порядку й постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019 року в справі №1340/4784/18 було відхилено апеляційну скаргу ТзОВ «Агролайф корми», в результаті чого відмовлено у скасуванні відповідних рішень.

Вважає, що висновки акта від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 щодо наявності станом на квітень і травень 2019 року прострочення в сплаті грошового зобов`язання за податковими повідомленнями-рішеннями від 12.09.2018 року № і № є необґрунтованими у зв`язку із наявністю триваючого на той час оскарження цих рішень і з огляду на факт не набрання законної сили судовим рішенням у відповідній справі.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТзОВ «Агролайф корми» є юридичною особою, платником податків (у тому числі, податку на додану вартість).

ГУ ДПС у Львівській області було проведено камеральну перевірку ТзОВ «Агролайф корми» з питання своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість. За наслідком камеральної перевірки контролюючим органом складено акт від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925, в якому зафіксовано прострочення в сплаті платником податків грошових зобов`язань, відтак, викладено висновок про несвоєчасну сплату ТзОВ «Агролайф корми» узгодженої суми податкового зобов`язання, в зв`язку з несвоєчасним поданням платіжного доручення до установи банку, чим порушено п.п.57.1, 57.3 ст.57 Податкового кодексу України, за що п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України передбачено відповідальність.

На підставі акта від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.05.2020 року №, яким зобов`язано позивача сплатити штраф за ставкою штрафу 10% на суму 8 000,04 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 80 000,40 грн. менше ніж на 30 календарних днів.

Також на підставі акта від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.05.2020 року №, яким зобов`язано позивача сплатити штраф за ставкою штрафу 20% на суму 250 822,82 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 254 114,10 грн. більше ніж на 30 календарних днів.

Вважаючи вказані рішення контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що контролюючим органом в даному випадку було проведено перевірку не лише питань своєчасності справляння податкового зобов`язання з податку на додану вартість, а також і перевірку виконання грошового зобов`язання за іншими видами платежів (штрафні санкції), які не окреслювалися як предмет перевірки. Висновки, викладені в акті від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 щодо порушення строків сплати власне податкового зобов`язання, та спірні податкові повідомлення-рішення не вповні кореспондують фактичному предмету перевірки (який у дійсності є ширшим та охоплює й питання сплати штрафних санкцій), що не може вважатися обґрунтованим.

Суд також відзначив, що відповідні висновки контролюючого органу щодо прострочення позивачем сплати грошового зобов`язання за відповідними податковими повідомленнями-рішеннями не підтверджується належним і достатнім чином (зокрема, щодо дня виникнення обов`язку зі сплати відповідного грошового зобов`язання, граничного строку сплати, кількості днів прострочення тощо). Відсутні які-небуть підтвердження щодо конкретного дня виникнення в позивача зобов`язання зі сплати нарахованої суми грошового зобов`язання за вказаними вище (зазначеними в акті про результати камеральної перевірки) податковими повідомленнями-рішеннями, у акті про результати камеральної перевірки навіть не вказано й дня початку прострочення виконання відповідних грошових зобов`язання.

Висновки акта від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 щодо наявності станом на квітень і травень 2019 року прострочення в сплаті грошового зобов`язання за податковими повідомленнями-рішеннями від 12.09.2018 року № і № є необґрунтованими. Відтак суд дійшов висновку про протиправність проведеної камеральної перевірки та необґрунтованість її висновків, відтак, оспорювані рішення суб`єкта владних повноважень (податкові повідомлення-рішення) визнав протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом16.1.4пункту16.1статті16 Податкового кодексу України(далі ПК України) встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

На підставі пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком є обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

За приписами пункту 87.9 статті 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Згідно пункту111.2 статті 111, пункту 113.3 статті 113, пункту 116.1 статті 116 ПК України за порушення законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, встановлюється фінансова відповідальність, яка застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

У разі застосування контролюючими органами до платника податків штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, такому платнику податків надсилаються (вручаються) податкові повідомлення - рішення.

На підставі пункту126.1 статті 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято за порушення, що були встановлено в ході перевірки.

Відповідно до п.п.19-1.1.1 п.19-1.1 ст.19-1 Податкового кодексу України, до функцій контролюючих органів віднесено здійснення адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проведення відповідно до законодавства перевірок та звірок платників податків.

Пунктом 75.1 ст.75 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених Податковим кодексом України, а фактичні перевірки Податковим кодексом України та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Порядок проведення камеральної перевірки встановлений у ст.76 Податкового кодексу України.

Згідно з п.76.1 ст.76 Податкового кодексу України, камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

У той же час, п.76.3 ст.76 Податкового кодексу України регламентує, що камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, за днем їх фактичного подання.

Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України.

Указані положення кодексу (щодо строків для проведення камеральної перевірки за п.76.3 кодексу) були внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 року №1797-VIII, який набрав чинності 01.01.2017 року.

Таким чином, перевірка питань щодо своєчасності сплати позивачем узгоджених сум грошового зобов`язання, які виникли на підставі податкових декларацій чи уточнюючих розрахунків від червня, липня, серпня, вересня 2020 року (про що зазначено в акті від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925), тобто, після 01.01.2017 року, обмежена зазначеними вище строками п.76.3 ст.76 Податкового кодексу України в редакції Закону України від 21.12.2016 року №1797-VIII.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом камеральної перевірки було визначено перевірку «питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість 14010100», що вказано в акті від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925.

Зі змісту акту від 19.03.2020 року №431/52.04/36874925 вбачається, що перевірені були також інші питання щодо сплати грошового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням (форма «Ш») від 12.09.2018 року №, податковим повідомленням-рішенням (форма «Ш») від 12.09.2018 року №, податковим повідомленням-рішенням (форма «Н») від 20.08.2019 року №, податковим повідомленням-рішенням (форма «Р») від 21.10.2019 року №, податковим повідомленням-рішенням (форма «ПН») від 21.10.2019 року №. Указане свідчить про те, що контролюючий орган фактично вийшов поза межі самостійно визначеного предмету перевірки.

Колегія суддів вважає вірним твердження суду першої інстанції, що контролюючим органом було проведено камеральну перевірку в березні 2020 року, що не відповідає нормам вищезазначених норм законодавства, а відтак, спірна перевірка була проведена після спливу тридцятиденного строку, протягом якого може бути проведено камеральну перевірку податкової декларації/уточнюючого розрахунку, що вказує на протиправність таких дій і подальших наслідків (у тому числі, щодо прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень). А висновки контролюючого органу щодо прострочення позивачем сплати грошового зобов`язання за відповідними податковими повідомленнями-рішеннями не підтверджується належним і достатнім чином (зокрема, щодо дня виникнення обов`язку зі сплати відповідного грошового зобов`язання, граничного строку сплати, кількості днів прострочення тощо).

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність свого рішення.

Оцінюючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо задоволення адміністративного позову.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 380/6027/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року