Справа № 160/3033/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2021 року м. Дніпросправа № 160/3033/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 року в адміністративній справі (суддя у 1 інстанції Юрков Е.О.) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа: Виконком Центрально-Міської районної у м.Кривому Розі ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа: Виконком Центрально-Міської районної у м.Кривому Розі ради, в якому просили:

- визнати бездіяльність працівників Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо відмови розглянути у встановленому нормативними актами порядку заяву про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , громадянину Азербайджану протиправною;

- зобов`язати працівників Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію у встановленому нормативними актами порядку (з урахуванням відповідного рішення по суті заяви).

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що ОСОБА_1 є громадянкою Азербайджану та після народження сину - ОСОБА_2 , який є громадянином України, виїхала до Азербайджану. 31.01.2020 року після повернення на Україну ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного відділу у м.Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну з наданням всіх необхідних документів, проте 08.02.2020 року листом протиправновідмовлено у розгляді такої заяви.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо відмови розглянути у встановленому нормативними актами порядку заяву про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , громадянки Республіки Азербайджан. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.2020 року про надання дозволу на імміграцію у встановленому нормативними актами порядку та прийняти відповідне рішення по суті заяви. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати в сумі 840,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуальногоправа, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 не надала оригінали документів, копії яких надійшли засобами поштового зв`язку 01.02.2020 року до Центрально-міського РВ у м. Кривому Розі ГУДМС України в Дніпропетровській області, разом із її зверненням від 31.01.2020 року а також, заявниця не надала документи (а ні оригінали, а ні їх копії) про місце проживання в Україні та за кордоном, як того вимагають положення ч. 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», та п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень. Таким чином звернення ОСОБА_1 не відповідає вимогам чинного законодавства України, яким регулюються суспільні відносини в сфері імміграції, у зв`язку з чим, дане звернення не підлягало розгляду в порядку визначеному Законом України «Про імміграцію». Зазначено, що суд першої інстанції зобов`язавши відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.2020 року про надання дозволу на імміграцію у встановленому нормативними актами порядку та прийняти відповідне рішення по суті заяви, втрутився у дискреційні повноваження міграційної служби.

Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 народилась у м. Холмілі Ленкораньського району Республіки Азербайджан та має сина - ОСОБА_2 , який є громадянином України.

31.01.2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направила до Центрально-Міського районного відділу у м.Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області заяву від 31.01.2020 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, до якої було додано наступні документи: копію паспорта громадянина Республіки Азербайджан, квитанція про сплату 179,74 грн., фотокартки, копія свідоцтва про народження дитини, копія довідки про реєстрацію особи громадянином України, копії медичних довідок на підтвердження перебування сина заявниці на лікуванні у період 2018-2019 роки.

Листом від 08.02.2020 року № 1231-414/1231-20 повідомлено, що станом на 08.02.2020 року позивач не має законних підстав для перебування на території України, тому згідно п.2 ст.9 Закону України «Про імміграцію» не має законних підстав для подання заяви про надання дозволу на імміграцію. Крім того зазначено, що факти та мета в`їзду неправдива, оскільки заявниця повернулась до України 19.12.2018 року, в той час як її син отримав громадянство України лише 01.04.2019 року. Також повідомлено, що за порушення правил перебування на території України та ухилення від виїзду з території України 31.05.2019 року прийнято рішення про примусове повернення з України № 7, яким зобов`язано залишити територію України у термін до 20.06.2019 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про імміграцію» правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Так, згідно частини 1 статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

При цьому слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Підпунктом 3 пункту 2 Порядку визначено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно пункту 10 Порядку заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

- до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах;

-до закордонних дипломатичних установ України за місцем постійного проживання - особами, які постійно проживають за межами України.

Право на подання заяви про надання дозволу на імміграцію таких осіб не може бути обмежене.

Посилання відповідача, що заявниця перебуває на території України не на законних підстав, оскільки відносно неї прийнято 31.05.2019 року Центрально-Міським РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення з України № 7, яким зобов`язано залишити територію України у термін до 20.06.2019 року, то вказане рішення оскаржено до Центрально-Міського районного суду м. Кривий Рігу справі №216/3821/19.

На момент подачі заяви від 31.01.2020 року та наданні на неї відповіді Центрально-Міським районним судом м. Кривий Ріг остаточне рішення у справі 216/3821/19 не прийнято, а тому стверджувати про перебування ОСОБА_1 в Україні без законних підстав відсутні.

Стосовно доводів скаржника про те, що ОСОБА_1 до заяви від 31.01.2020 рокуне надала документи (а ні оригінали, а ні їх копії) про місце проживання в Україні та за кордоном, як того вимагають положення ч. 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», та п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суб`єкт владних повноважень, яким є в даному випадку відповідач, повинен обґрунтовувати правомірність своїх рішень лише з тих підстав, які зазначені у ньому. Оскільки в листі від 08.02.2020 року відповідач не зазначав про не надання заявником вказаних документів, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника.

Відповідно до пунктів 12, 14 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку).

За таких обставин, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині належного розгляду заяви перебування ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію від 31.01.2020 року та прийняття рішення по суті порушеного в ній питання.

Посилання скаржника, що зобов`язання в даному випадку відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.2020 року про надання дозволу на імміграцію у встановленому нормативними актами порядку та прийняття відповідного рішення по суті заяви, є втручанням у дискреційні повноваження міграційної служби, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміється таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Даний принцип у повній мірі кореспондується з повноваженнями адміністративного суду при ухваленні рішень, визначених у ст.245 КАС України.

Так, п.4 ч.2 ст.245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, адміністративний суд, визнаючи бездіяльність відповідача протиправною, з метою забезпечення повного захисту прав особи наділений повноваженнями на прийняття рішення про зобов`язання вчинення певних дій.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.2020 року про надання дозволу на імміграцію у встановленому нормативними актами порядку та прийняти відповідне рішення по суті заяви, є належним способом захисту прав позивача, який дозволяє відновити його порушені права.

При цьому, колегія суддів зазначає, що задоволення позовних вимог у такий спосіб жодним чином не свідчить про обмеження або втручанняу права та у повноваження відповідача, як суб`єкта владних повноважень з реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), протидії нелегальній (незаконній) міграції, оскільки у даному випадку останнього зобов`язано судом розглянути заяву від 31.01.2020 року та прийнятиза результатами її розгляду рішення суб`єкта владних повноважень, без зобов`язання прийняти конкретне рішення.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській областіна рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров