Справа № 360/4522/20
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4522/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області про визнання рішення, дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_2 ) до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач 1), Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області (далі відповідач 2), в якому позивач просив суд:

-визнати рішення, дії чи бездіяльність відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії позивача за період з 07.10.2009 по 16.12.2015 протиправними та дискримінаційними;

-зобов`язати Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області вчинити певні дії, а саме виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період 07.10.2009 по 16.12.2015, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (а.с.1-13).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.12.2015 позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України у Сватівському районі Луганської області з особистою заявою про поновлення виплати її пенсії, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Проте, Управління Пенсійного фонду України у Сватівському районі Луганської області в своєму рішенні №6/М-7 від 17.12.2015 протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії позивачу. Позивачка звернулася до суду з позовною заявою в якій стверджувала, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, своїм рішенням про відмову у поновленні виплати пенсії, грубо порушує її права та законні інтереси та просила суд захистити її права шляхом визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, визнання бездіяльності відповідача щодо не поновлення її пенсії протиправною та зобов`язання його вчинити певні дії поновити виплату пенсії позивачу з 07.10.2009. Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 12.09.2017 у справі № 426/7157/16-а, на підставі застосування 6-ти місячного строку звернення з відповідним позовом до суду, встановленого ст. 122, 123 (ст.99, 100 у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) КАС України, постановив адміністративний позов позивача в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 16.12.2015 залишив без розгляду. Стосовно періоду після 16.12.2015, позовні вимоги були розглянуті та задоволені судом. Донецький апеляційний адміністративний суд у постанові від 12.09.2017 у справі №426/7157/16-а, яка частково змінена постановою Верховного Суду України від 08.08.2019 у справі № 426/7157/16-а встановив зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 17 грудня 2015 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. 20.05.2020 у справі №815/1226/18 Велика Палата ВС дійшла висновку, що статті 122, 123 (ст. 99, 100 у редакції чинній до 15 грудня 2017 року) КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Велика Палата ВС зобов`язала відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійний справи, з компенсацією втрати частини доходів. Враховуючи усунення підстав з яких позовна заява позивача про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльність відповідача та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 16.12.2015 включно була залишена без розгляду, та що адміністративно-правовий спір між сторонами стосовно права позивача на отримання її пенсії протягом вказаного періоду, залишився не вирішеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. На підставі викладеного, представник позивача, що діє в інтересах позивача, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

16.12.2020 від відповідача 1 до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) суду за вхідним реєстраційний номером 51669/2020 надійшов відзив на позовну заяву №1237-0106-7/4046, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.46-54).

В обґрунтування відзиву зазначив, що позивачка виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю у 1999 році. 31 липня 2017 року Сватівським районним судом Луганської області винесено постанову по справі 426/7157/16-а за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області про зобов`язання провести поновлення пенсії, шляхом її призначення на загальних підставах. Даним рішенням суду адміністративний позов задоволено, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2019 по справі 426/7157/16-а апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Алтевську Луганської області задоволено частково. Постанову Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області в частині зобов`язання управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести поновлення пенсії з 07 жовтня 2009 року по 16 грудня 2015 року включно залишити без розгляду. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 17 грудня 2015 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У зв`язку з тим, що Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області є переміщеним управлінням, функції з призначення (перерахунку) та виплати пенсій не здійснює за відсутністю технічної можливості та належного штату працівників, а також на виконання листа головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 27.09.2017 №11296/02-04 з метою недопущення невиконання рішення суду, зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області в особі Сватівського відділу з питань перерахунку та виплати пенсії забезпечити виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду по справі №426/7157/16-а від 12.09.2017. 19 грудня 2017 року на виконання Постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 по справі №426/7157/16-а Сватівським відділом з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області взято на облік ОСОБА_2 з 17 грудня 2015 року. З метою виконання рішення суду адвокатом Меламед В.Б. була додана копія трудової книжки та копія паспорта ОСОБА_2 , в якому зазначено, що термін дії паспорта продовжено до 16.02.2019. З моменту перебування на обліку в управлінні ОСОБА_2 із заявою на виплату недоотриманої пенсії з 07.10.2009 по 16.12.2015 не зверталась, тому рішення про відмову у виплаті пенсії за вказаний період управлінням не приймалось. На теперішній час виплата пенсії ОСОБА_2 проходить у встановленому законом порядку, заборгованість по виплаті пенсії відсутня. На підставі викладеного, відповідач 1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

14.01.2021 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.71-72).

Відповідач 2 правом на подачу відзиву не скористався.

Судом по справі вчинено такі процесуальні дії:

-ухвалою суду від 25.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.37-40);

-ухвалою суду від 24.12.2020 залучено до участі у справі другого відповідача - Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області та вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження (а.с.59-60);

-ухвалою суду від 29.01.2021 витребувано від Сватівського районного суду Луганської області для огляду в судовому засіданні справу №426/7157/16-а;

- ухвалою суду від 29.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с.133).

11.02.2021 до суду зі Сватівського районного суду Луганської області для огляду в судовому засіданні надійшла справа №426/7157/16-а (а.с.139).

Також 11.02.2021 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі (а.с.140).

12.02.2021 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без учаксті позивача та її представника (а.с.143).

Сторони про дату, час та місце розгялду справи повідомлені належним чином (а.с.135-137).

При наявності клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та її представника та відсутності необхідності заслуховувати пояснення експертів та свідків, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні на підставі частини дев`ятої статті 205 КАС України.

Дослідивши матеріали даної справи, оглянувши матеріали справи № 426/7157/16-а, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

03.12.2015 ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до Управіління Пенсійного фонду України у Сватівському районі Луганської області з заявою, в якій просив поновити виплату пенсії ОСОБА_2 (а.с.17-18).

На звернення щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 . Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області надало відповідь від 17.12.2015 №6/М-7, в якій зазначив що ОСОБА_1 не є законним представником в розумінні ст.242 ЦК України, а також вказав, що ОСОБА_2 на обліку в управлінні не перебуває, підстави для поновлення виплати пенсії відсутні (а.с.19).

Постановою Сватівського районного суду Луганської області від 31.07.2017 по справі №426/7157/16-а адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області про зобов`язання провести поновлення пенсії, шляхом її призначення на загальних підставах - задоволено. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с.96-106).

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області задоволено частково. Постанову Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 р. у справі № 426/7157/16-а скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області в частині зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести поновлення пенсії з 07 жовтня 2009 року по 16 грудня 2015 року включно залишено без розгляду. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 17 грудня 2015 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.107-114).

Постановою Верхового Суду від 08.08.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Алчевську Луганської області задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року змінено, виключено з резолютивної частини слів" з проведенням компенсації втрати частини доходів". В решті постанову залишено без змін (а.с.25-30).

При цьому вказаними судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлені такі обставини.

З 31.05.1991 позивачу Комунарським собезом Луганської області було призначено пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 01.10.1991 (т.1 а.с. 33-34 справи № 426/7157/16-а).

Відповідно до довідки № 200437, позивачу встановлено безстрокову інвалідність другої групи з 01.04.1995 (т.1 а.с. 35 справи № 426/7157/16-а).

Пенсія позивачу виплачувалася до виїзду з України на постійне проживання до Ізраїлю, а саме до 11.05.1999, де позивач була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон позивач мешкала в Україні за адресою: в АДРЕСА_1 . З моменту виїзду за кордон позивач призначеної пенсії не отримує. Враховуючи те, що вона постійно проживає в Державі Ізраїль, де немає територіального органу ПФУ, свою заяву про поновлення пенсії вона мала подати за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії - до Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області.

Представник позивача, який діє на підставі довіреності, 04 грудня 2015 року подав заяву до відповідача з проханням поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_2 (т.1 а.с. 36-39 справи № 426/7157/16-а).

Листом № 6/М-7 від 17.12.2015 Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області відмовило в поновленні виплати пенсії ОСОБА_2 , з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником (а.с. 46-47 справи № 426/7157/16-а).

Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в силу преюдиційності постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 у справі № 426/7157/16-а, вказані вище обставини звільняються від доказування.

З матеріалів даної справи вбачається, що розпорядженням Сватівського відділу Білокуракинського ОУПФУ від 19.10.2017 ОСОБА_2 поновлено виплату пенсії з 17.12.2015 (а.с.92).

При цьому поновлення виплати пенсії відбулося на підставі зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області саме Сватівського відділу Білокуракинського ОУПФУ виконати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 у справі № 426/7157/16-а, оскільки управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області не здійснює функції з призначення (перерахунку) та виплати пенсій за відсутністю технічної можливості та належного штату працівників.

Вказані обставини підтверджуються листом управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області від 21.09.2017 №437/07-23 на ім`я начальника головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та листом головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 27.09.2017 №11296/02-04 (а.с.115-116,117).

Згідно довідки Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №1237-0123-9/690 від 26.01.2021 ОСОБА_2 продовжує перебувати на обліку в даному управлінні як одержувач пенсії. Станом на 01.02.2021 отримує пенсію за віком в розмірі 2400 грн (а.с.128).

При цьому, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23.12.2020 управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області переміщено на підконтрольну українській владі територію та інформації про припиненя юридичної особи відсутня (а.с.56-58).

Наразі спірним питанням є не виплата пенсії позивача за період з 07.10.2009 по 16.12.2015, позовні вимоги щодо яких постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 у справі № 426/7157/16-а залишені без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду передбачені статтею 99,100 КАС України в редакції 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду представника позивача в інетересах позивача та поновлено строк звернення до суду з даним позовом, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 про те, що строки звернення до суду не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком (а.с.37-40).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012, згідно з яким "однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості".

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 1 Закону № 1058-IV встановлено, що пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України" (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися "з огляду на умови сьогодення" (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі "Тайрер проти Сполученого Королівства" (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A № 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Відповідно до статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 (далі - Порядок № 22-1), поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Пунктом 4.2 цього Порядку також передбачено право органу, що призначає пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Суд зауважує, що право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Отже, з 07.10.2009 з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі №25-рп/2009, яким визнано неконституційними пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії за віком, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім цього, як зазначено у Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

В силу вимог ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику цього суду, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи № 21-180а15, № 21-168а15), які відповідно до положень статті 242 КАС України враховуються судом при прийнятті рішення у справі.

Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 у справі №426/7157/16-а встановлено, що з 11.05.1999 ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль.

Як вже було зазначено раніше, постановою Сватівського районного суду Луганської області від 31.07.2017 по справі №426/7157/16-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с.96-106).

При цьому, постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області в частині зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести поновлення пенсії з 07 жовтня 2009 року по 16 грудня 2015 року включно залишено без розгляду на підставі ст. 99,100 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року КАС України (а.с.86-90).

Під час ухвалення рішення в даній справі суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 20.05.2020 по справі №815/1226/18, в якій зокрема вказано на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України».

Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Так, позивачу вже поновлено виплату пенсії з 17.12.2015.

Оскільки позивач з 11.05.1999 виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а пенсія їй в період проживання за кордоном не виплачується протиправно, враховуючи той факт, що на даний час позивач не втратила громадянство України, позивач має право на виплату пенсії з 07.10.2009 по 16.12.2015.

Судом встановлено, що відповідачем 2 у даному випадку була допущена протиправна бездіяльність, оскільки за заявою представника позивача листом від 17.12.2015 №6/М-7 відмовило позивачу в поновленні виплати пенсії з 07.10.2009.

Свого часу представник позивача вірно звернувся саме до Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області, оскільки згідно з пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, вищезазначеними нормами передбачено звернення особи саме до органу за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права позивача як прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльності управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 07.10.2009.

При цьому, оскільки на теперішній час ОСОБА_2 перебуває на обліку та отримує пенсію в Білокуракинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області, на яке було покладено обов`язок щодо поновлення виплати позивачу з 17.12.2015, а також виходячи з того, що станом на теперішній час держава Україна не забезпечила повноцінне функціонування та роботу управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області, яке є одним із територіальних органів Пенсійного Фонду України, з метою недопущення порушених конституційних прав позивача на соціальне забезпечення, суд дійшов висновку про зобов`язання саме Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити ОСОБА_2 пенсію за період 07.10.2009 по 16.12.2015 включно.

Щодо вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача дискримінаційною суд зазначає, що оскільки викладений вище спосіб захисту забезпечить ефективний захист порушених прав позивача, тому суд не вважає за необхідне додатково визнавати бездіяльність відповідача дискримінаційною.

Щодо позовних вимог про виплату пенсії з проведенням індексації, суд зазначає, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачці, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивачка не позбавлена права звернутися за захистом своїх прав до суду. Отже, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція щодо індексації викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 20.05.2020 по справі №815/1226/18, які враховуються судом під час прийняття рішення у даній справі.

Позивачем в цій адміністративній справі також заявлено вимогу компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії (довічне грошове утримання), соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Згідно з вимогами статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та пункту 5 указаного Порядку виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Позивач просить виплатити компенсацію на ще не виплачені суми доходу, що не відповідає вимогам закону.

Отже, вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №200/11292/19-а і від 5 березня 2020 року у справі № 140/1547/19.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

При зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією від 20.11.2020 №44245 (а.с.14).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково з обранням належного способу захисту порушених прав, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 на користь позивача судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області про визнання рішення, дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 07.10.2009.

Зобов`язати Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (, 92200, Луганська область, смт.Білокуракине, вул.Історична, буд.81) виплатити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) пенсію за період з 07.10.2009 по 16.12.2015 включно.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог Меламеда Вадима Борисовича, що діє в інтересах ОСОБА_2 , відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (, адреса: 92200, Луганська область, смт.Білокуракине, вул.Історична, буд.81) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова