Справа № 200/10368/20-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 р. Справа№200/10368/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Христофорова А.Б.,

за участю секретаря Білоусової К.С.,

позивач не з`явився,

представник відповідача Ноздрьова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 17424,33 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 16 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 829,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні позивача наказом в.о. керівника Донецької обласної прокуратури від 12 жовтня 2020 року № 1376-к, з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області, - з 15 жовтня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури, йому протиправно було відмовлено у виплаті передбаченої статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги при звільненні, у розмірі середнього місячного заробітку.

Оскільки вихідна допомога при звільненні до теперішнього часу позивачеві невиплачена, переконаний, що у відповідача також існує обов`язок виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, згідно вимог статей 116, 117 КЗпП України, починаючи з 16 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі зазначивши про відсутність у позивача права на отримання спірної допомоги, оскільки останнього було звільнено з підстав та в порядку передбачених спеціальним законом, а саме Законом України «Про прокуратуру», нормами якого виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена, у зв`язку із чим така позивачеві не нараховувалась та не виплачувалась.

У відповіді на відзив та письмових поясненнях, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі зазначивши, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Встановивши, що вказаний позов поданий без додержання вимог передбачених ст. 161 КАС України, суд своєю ухвалою від 11 листопада 2020 року залишив його без руху, надавши позивачеві строк для усунення недоліків заяви.

27 листопада 2020 року недоліки позовної заяви позивачем усунуті.

Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

У період з 30 листопада 2020 року по 17 грудня 2020 року суддя Христофоров А.Б. перебував на лікарняному.

Згідно наказу Донецького окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року «Про надання щорічної основної відпустки Христофорову А.Б. » № 318/В-2, суддя Христофоров А.Б. у період з 28 грудня 2020 року по 16 січня 2021 року перебував у відпустці.

Ухвалою суду від 18 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви Донецької обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року вирішено перейти зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, строк проведення якого продовжений на 30 днів, проведення підготовчого засідання призначено на 04 лютого 2021 року.

04 лютого 2021 року підготовче засідання відкладено на 11 лютого 2021 року.

Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, проведення судового засідання для розгляду справи по суті призначено на 16 лютого 2021 року.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи містяться клопотання про проведення розгляду справи без участі позивача та його представника.

Представник відповідача Ноздрьов С.В., у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом № 731-IX, або заяв про поновлення процесуальних строків, встановлених нормами КАС України, у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, та таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або заяв про продовження процесуальних строків, встановлених судом, з причин неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, що зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, - від учасників справи до суду не надходило.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 205 КАС України, за якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд приходить до висновку про проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача, за наявними матеріалами.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясовуючи те чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Наказом в.о. керівника Донецької обласної прокуратури від 12 жовтня 2020 року № 1376-к,керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», пунктами 3,6, підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області, - з 15 жовтня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури (а.с. 24).

Згідно із листом Донецької обласної прокуратури від 26.10.2020 року № 0717-20, представнику позивача адвокату Мигаль Х.О., у відповідь на адвокатський запит вх. №36051-20 від 21.10.2020 року, зокрема щодо правових підстав виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, повідомлено про те, що норми Закону України «Про прокуратуру» є пріоритетними перед нормами КЗпП України, і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального закону. Позивач був звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної спеціальним законом, що не передбачає виплати вихідної допомоги. З огляду на викладене зазначено, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги (а.с. 31-34).

Згідно із довідкою Донецької обласної прокуратури №21-85-63 від 22.10.2020 року Про середньомісячну заробітну плату, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місці роботи перед звільненням: серпень-вересень 2020 року становить -17 424,33 грн., середньоденна заробітна плата за вказаний період становить - 829,73 грн. (а.с. 35).

Вважаючи протиправною невиплату вихідної допомога при звільненні, у розмірі середнього місячного заробітку, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Сторонами не заперечується, що станом на час розгляду цієї справи 16 лютого 2020 року, вихідна допомога при звільненні, у розмірі середнього місячного заробітку, відповідачем позивачеві не виплачена.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20.

За наведено правового регулювання, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Аналогічна правова позиція також була наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20 (адміністративне провадження № К/9901/30428/20).

Згідно із довідкою Донецької обласної прокуратури №21-85-63 від 22.10.2020 року Про середньомісячну заробітну плату, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місці роботи перед звільненням: серпень-вересень 2020 року становить -17 424,33 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, у розмірі 17424,33 грн.

Як встановлено під час розгляду справи, наказом в.о. керівника Донецької обласної прокуратури від 12 жовтня 2020 року № 1376-к, позивача звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури, - з 15 жовтня 2020 року.

Не є спірною обставиною у справі, що на день звільнення Донецькою обласною прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Отже, оскільки Донецька обласна прокуратура допустила протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, та враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд уважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічні висновки були наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20 (адміністративне провадження № К/9901/30428/20).

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Як було зазначено вище, згідно із довідкою Донецької обласної прокуратури №21-85-63 від 22.10.2020 року Про середньомісячну заробітну плату, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місці роботи перед звільненням: серпень-вересень 2020 року становить -17 424,33 грн., середньоденна заробітна плата за вказаний період становить - 829,73 грн. (кількість робочих днів згідно графіка роботи - 42; фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 42) (а.с. 35).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19"Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік", кількість робочих днів за період з 16 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року становить - 54 дні;

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 № 3501-06/219 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік", кількість робочих днів за період з 01 січня 2021 року по 16 лютого 2021 року становить - 31 день;

Отже загальна кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 16 жовтня 2020 року по 16 лютого 2021 року становить - 85 днів.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 829,73 грн. (середньоденна заробітна плата) х 85 (кількість днів затримки розрахунку) = 70 527,05 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц розглянула питання визначення пропорційного та співмірного розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця у зв`язку з несвоєчасними виплатами працівникам. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, Суд зазначив, що необхідно враховувати наступне: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд, як вбачається зі змісту цієї постанови, прийшов до висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про виплату належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Судом під час вирішення цієї справи враховані вищевказані критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, викладені Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18, де у постанові від 30.10.2019 р. Суд прийшов до наступних висновків.

«… Коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку розраховується за наступною формулою (з урахуванням предмету спору): виплачена індексація грошового забезпечення або інша частка недоплачених коштів / середній заробіток за час затримки розрахунку * 100 (помножити на 100). Коефіцієнт у відсотках.

Сама ж сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності та співмірності, а також істотності частки складових заробітної плати, розраховується за такою формулою: середньоденний розмір грошового забезпечення Х коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати, отримане помножити на кількість днів (календарних або робочих) затримки розрахунку…».

Суд враховує зазначений механізм обчислення, сформульований Верховним Судом, та здійснює розрахунок наступним чином: коефіцієнт істотності частки вихідної допомоги при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за весь час затримки розрахунку вираховується так:

середньоденна заробітна плата позивача складає 829,73 грн., розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 16 жовтня 2020 року по 16 лютого 2021 року (день ухвалення рішення, затримка 85 робочих днів) становить - 70 527,05 грн.

17 424,33 грн. (вихідна допомога при звільненні) / 70 527,05 грн. (розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку) х 100 = 24,7 %.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 24,7 % становить: 829,73 (середньоденна заробітна плата позивача) х 24,7 % /100 = 204,94 грн.;

204,94 грн. х 85 (днів затримки розрахунку) = 17 419,90 грн.

Сума компенсації 17 419,90 грн. є співмірною із розміром належної до виплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні (17 424,33 грн.), отже позивачу слід виплатити ці кошти.

Суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З врахуванням вищевказаних приписів законодавства та правових позицій Верховного Суду у аналогічних правовідносинах суд вважає, що відповідач не довів відсутність у позивача права на одержання вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, і, відповідно, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача означених сум підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з правил частини першої статті 139 КАС України, відповідно до яких при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду із даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1 681, 60 грн. (840,80 грн. - як мінімальна ставка за вимогу про стягнення вихідної допомоги + 840,80 грн. - як мінімальна ставка за вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги) (а.с. 116,117).

Виходячи з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку є позовною вимогою майнового характеру, обчислюється судом під час ухвалення рішення у справі, і на день подання позову суму до стягнення визначити неможливо, сума судового збору за дану позовну вимогу попередньо була визначена судом виходячи з мінімальної ставки судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, а саме не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 840,80 грн., яка була сплачена позивачем.

Враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить - 17 419,90 грн., сума судового збору, яка мала бути сплачена за дану позовну вимогу становить - 840,80 грн. (не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осібна 01 січня 2020 року).

Враховуючи наведене, з відповідача, за рахунок його бюджетних асигнувань, підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у повному обсязі у сумі - 1 681, 60 грн.

Керуючись ст.ст. 2,5-14,19-22,72-78,94,132-143,159-165,241-247,255,295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Донецької обласної прокуратури (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6, ) про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у сумі -17 424 (сімнадцять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 33 коп.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 жовтня 2020 року по 16 лютого 2021 року, у сумі - 17 419 (сімнадцять тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 90 коп. - з відрахуванням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі - 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 16 лютого 2021 року.

Повний текст рішення складений 17 лютого 2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров