Справа № 640/15752/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року м. Київ № 640/15752/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення про опис майна у податкову заставу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС України), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.06.2015 №8512-17;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.06.2015 №8513-7;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.06.2015 №8514-7;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.06.2016 №20712-13;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.06.2016 №20713-13;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.06.2016 №20279-13;

- визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу платника податків від 29.01.2016 №119.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення винесено без конкретизації транспортних засобів, за використання яких визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок за 2015 та 2016 роки» та без будь-яких розрахунків ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДПС у м. Києві винесено шість оскаржуваних податкових повідомлень - рішень. На думку позивача, контролюючим органом протиправно, з порушенням принципу стабільності оподаткування прийнято оскаржувані рішення, а саме: податкові повідомлення-рішення, якими позивачеві визначено суму податкового зобов`язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25000,00 грн за 2015 рік, та рішення про опис майна у податкову заставу, оскільки транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року, підстави для справлення цього податку у 2015 році відсутні. Також, позивач вважає, оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік», неправомірним через необґрунтованість визначення середньої ринкової вартості транспортних засобів позивача, відсутність розрахунків та посилання на дані, якими контролюючий орган керувався при винесенні оскаржуваного рішення.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у своїх письмових запереченнях просив у задоволенні позову відмовити, оскільки строк звернення до суду для оскарження податкових повідомлень-рішень від 19.06.2015 №8512-17, №8513-7 та №8514-7 закінчився 16.08.2019. А також, зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, на підставі та в межах повноважень контролюючого органу. Крім того, відповідач зазначив про те, що на виконання вимог податкового законодавствата у зв`язку з невиконанням позивачем податкового зобов`язання, контролюючим органом були вжиті заходи з метою забезпечення їх виконання позивачем. Тому, рішення про опис майна у податкову заставу прийнято обґрунтовано, на підставі та в межах повноважень контролюючого органу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 позовну заяву залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків.

13.07.2020 на виконання вимог ухвали суду представником позивача через канцелярію суду надано додаткові документи по справі.

23.07.2020 через канцелярію суду подано заяву про поновлення строку на звернення до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2019 визнано причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом поважними; відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) на підставі пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України. Цією ж ухвалою відмовлено представнику позивача у задоволенні його клопотання про розгляд справи за участю сторін.

Ухвалами суду від 16.12.2020 і від 13.01.2021 від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України інформацію щодо середньо ринкової вартості автомобілів, зареєстрованих за позивачем.

Матеріали справи також містять неодноразові звернення позивача до суду щодо пришвидшення розгляду справи у зв`язку з великим значенням цієї справи для відновлення порушених прав позивача.

При вирішенні питання щодо належного відповідача у справі суд враховує таке.

Як свідчать матеріали справи, оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 19.06.2015 №8512-17, №8513-7 та №8514-7, а також від 14.06.2016 №20712-13, №20713-13 і №20279-13 винесені ДПІ у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, як і рішення про опис майна у податкову заставу від 29.01.2016 №119.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання як структурних підрозділів до відповідних територіальних органів Служби за переліком згідно з додатком. Відповідно до переліку територіальних органів Державної фіскальної служби, які реорганізуються шляхом приєднання як структурні підрозділи до відповідних територіальних органів Служби, ДПІ у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві приєднано до Головного управління ДФС у м. Києві.

Однак, зважаючи те, що на день звернення позивача до суду із цим позовом набули чинності зміни відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», а також враховуючи те, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві перебуває в стані припинення (запис від 01.08.2019) у зв`язку з реорганізацією податкового органу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р «Питання Державної податкової служби», належним відповідачем у справі є процесуальний правонаступник Головного управління ДФС у м. Києві - Головне управління ДПС у м. Києві.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, судом встановлені такі обставини справи.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів за громадянином ОСОБА_1 до 21.05.2020 були зареєстровані транспортні засоби:

- 05.03.2015 зареєстровано автомобіль MERCEDES-BENS S 63 AMG, №4 Matic, № кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 06.06.2015;

- 24.11.2015 зареєстровано автомобіль AUDI Q7, номер кузова НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , 19.04.2019;

- 20.01.2015 зареєстровано автомобіль MERCEDES-BENS G 500, номер кузова НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_6 .

Державна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:

- від 19.06.2015 №8512-17, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» у розмірі 25000,00 грн;

- від 19.06.2015 №8513-7, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» у розмірі 25000,00 грн;

- від 19.06.2015 №8514-7, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» у розмірі 20883,33 грн;

- від 14.06.2016 №20712-13, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік» у розмірі 25000,00 грн;

- від 14.06.2016 №20713-13, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік» у розмірі 25000,00 грн;

- від 14.06.2016 №20279-13, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік» у розмірі 25000,00 грн.

На підставі рішення заступника начальника ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві №119 від 29.01.2016 про опис майна у податкову заставу платника податків, контролюючим органом проведено опис майна: автомобіля MERCEDES-BENS G 500 5461 (2012), чорний, № двиг. НОМЕР_7 , № куз. НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_8 .01.2016, за результатами якого податковим керуючим складено акт опису майна у податкову заставу №200/26-15-10-03-26 від 20.03.2020.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду із цим позовом та одночасно просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу.

Стосовно поважності наведених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із вимогами про скасування податкових повідомлено-рішень від 19.06.2015 та від 14.06.2016, суд акцентує увагу на такому.

Як свідчать надані відповідачем докази, податкові повідомлення-рішення від 19.06.2015 були надіслані на адресу реєстрації ОСОБА_1 рекомендованим листом за №205 від 24.03.2016, тобто через 8 місяців і 5 днів з дня їх винесення, і повернулись не врученими відправнику 26.04.2016 з відміткою на конверті «за закінченням встановленого строку зберігання».

Податкові повідомлення-рішення від 24.06.2016 направлені контролюючим органом на адресу позивача рекомендованим листом за №240, однак, 16.08.2016 повернулись відповідачу з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Згідно з абзацом другим пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (абзац третій пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України).

Аналогічні положення містять норми Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204-ІІІ, що діяв на час здійснення відповідачем направлень засобами поштового зв`язку оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Твердження відповідача у клопотанні про застосування строків позовної давності, як і у відзиві на позовну заяву, що податкові повідомлення-рішення вважаються врученими платнику податків не є беззаперечними, оскільки відмітка на конверті щодо причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» не є достатнім доказом інформування позивача про донарахування йому суми грошового зобов`язання. Позначення «за закінченням встановленого строку зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату, та не свідчить про відмову адресата отримати лист.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до положень частин другої, третьої цієї статті Кодексу строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому йдеться не про обов`язок особи, а про існування обставин, які б свідчили про відсутність перешкод бути обізнаним з приводу рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, внаслідок яких відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи.

Наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом норм цієї статті особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку. В разі коли строк звернення до адміністративного суду був пропущений з поважних причин, суд поновлює цей строк. В іншому випадку суд повертає позовну заяву, а якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено після відкриття провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, судом враховується, що про прийняття податковою інспекцією податкових повідомлень-рішень від 19.06.2015 та від 14.06.2016 позивач дізнався лише 20.05.2020 після отримання копії акта опису майна №200/26-15-10-03-26 від 20.03.2020, а з самі податкові повідомлення-рішення отримані позивачем лише після звернення до контролюючого органу 21.05.2020, на яке отримав відповідь 12.06.2020 за №15522/К/26-15-33-14-23 і до якої були долучені оскаржувані у цьому провадженні рішення.

Зважаю на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.10.2019 в справі №640/21350/18 (http://reestr.court.gov.ua/Review/84676336), суд враховує, що вирішення питання про розгляд позовних вимог щодо оскарження податкових повідомлень-рішень вимагає не тільки встановлення судом обставин щодо їх прийняття та направлення на адресу позивача, але й обставин щодо його обізнаності про це, оскільки позивач просить поновити строк звернення до адміністративного суду, посилаючись саме на свою необізнаність з приводу донарахування йому суми грошових зобов`язань за 2015 і 2016 роки.

Як наголосив Верховний Суд у вказаній постанові, обов`язковою умовою для залишення адміністративного позову без розгляду є не лише встановлення факту пропуску строку звернення до суду, а й відсутність підстав вважати, що такий строк пропущений з поважних причин.

Оскільки позивачем у клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду наведені причини, які вказують не тільки на неотримання копій оскаржуваних податкових повідомлень-рішень до 12.06.2020, а і на відсутність у нього можливості дізнатись про їх прийняття до 20.05.2020, на підтвердження чого надані достатні докази, суд визнав такі причини поважними, а доводи відповідача на обґрунтування клопотання про застосування строків позовної давності - недоведеними. У зв`язку з наведеним, клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом при вирішенні справи враховується таке.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 19.06.2015 №8512-17, №8513-7 та №8514-7.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Положення підпункту 267.2.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.3 статті 267 Податкового кодексу України є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно з пунктом 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з підпунктом 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Відповідно до пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Аналіз зазначеного пункту дає підстави для висновку, що абзацом першим урегульовано питання щодо прийняття та оприлюднення рішення щодо встановлення у 2015 році транспортного податку, проте про застосування цього податку вже у 2015 році не йдеться.

Положення абзацу другого 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII стосуються порядку прийняття регуляторних актів та не звільняють місцеві ради від обов`язку оприлюднювати акт, що встановлює місцевий податок, у встановленому законодавством порядку.

В той же час, суд звертає увагу, що відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України одним із принципів податкового законодавства України є принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Водночас суд звертає увагу, що відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.

Згідно з пунктом 2.1 статті 2 Податкового кодексу України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Жодних змін до вищезазначених положень Податкового кодексу України внесено не було, дія зазначених положень на 2015 рік законодавцем не зупинялась, місцеві ради не звільнялись від обов`язку при встановленні нового виду місцевого податку дотримуватись вимог підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що місцеві ради мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Транспортний податок встановлено в м. Києві 28.01.2015 Положенням про транспортний податок, затвердженим рішенням Київської міської ради віл 28.01.2015 №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629», у зв`язку із чим застосування відповідачем положень Податкового кодексу України з рахуванням внесених змін з метою оподаткування транспортним податком, не може мати місце у 2015 році, оскільки плановим періодом для застосування цього рішення є 2016 рік.

Зважаючи на вищевказане, суд дійшов висновку про незаконне, необґрунтоване прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 19.06.2015 №8512-17, №8513-7 та №8514-7, які суперечать чинним нормам Конституції України, Податковому кодексу України, Бюджетному кодексу України, судовій практиці.

Наявність у Податковому кодексі України норм, які регулюють правила справляння транспортного податку, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Відповідно до підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Наведені положення Податкового кодексу України необхідно застосовувати з урахуванням приписів Конституції України, які є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Так, за змістом статті 57 Основного Закону кожному гарантується право знати свої права і обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

При цьому статтею 64 Конституції України передбачено, що зазначене конституційне право громадянина не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом» та держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». При цьому, така концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи втручання мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення «Щокін проти України» пункти 50, 51; «Сєрков проти України» пункти 33, 34).

Тобто, Європейським судом з прав людини неодноразово наголошувалося у своїх рішення, що введене державою законодавство, на підставі якого відбувається втручання у мирне володіння майном, має бути чітким, зрозумілим та передбачуваним для громадян, що також підтверджує обґрунтованість висновку щодо неможливості збігу у часі періоду опублікування рішення про встановлення податку та плановим періодом (у якому планується встановити місцевий податок).

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 19.06.2020 (справа № 813/4799/15), від 18.06.2020 (справа № 820/5275/16), від 13.08.2020 (справа № 808/6209/15), від 13.08.2020 (справа № 808/6209/15), від 27.08.2020 (справа № 816/1695/16).

Щодо податкових повідомлень-рішень від 14.06.2016 №20712-13, №20713-13 та №20279-13, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.3 статті 267 цього Кодексу є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267.

Редакція підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, якою встановлено ознаки (характеристики) легкового автомобіля, наявність яких є умовою для віднесення його до об`єкта оподаткування транспортним податком, змінювалась.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 №909-VIII внесено зміни до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, які були чинними в період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Згідно з абзацом першим підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (у редакції, чинній з 01.01.2016 по 31.12.2016) об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Станом на 01.01.2016 мінімальна заробітна плата установлена в розмірі 1378,00 грн (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 №928-VIII).

Таким чином, платником транспортного податку за базовий податковий період - 2016 рік є власник легкового автомобіля, середньоринкова вартість якого становить понад 1 033 500 грн (1378 грн х 750) та з року випуску якого минуло не більше п1яти років (включно).

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті (абз.2 підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України).

Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 №66, відповідно до положень пункту 2 якої середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2013 №403 (Офіційний вісник України, 2013 року, N 44, ст. 1576), де за ціну нового транспортного засобу (Ц н) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Пунктом 3 Порядку №403 встановлено, що середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою: С ср = Ц н х (Г / 100) х (1 ± (Г к / 100), де Ц н - ціна нового транспортного засобу в Україні; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1; Г к - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

Джерелом інформації про ціни нових транспортних засобів в Україні є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) або довідкові дані про ціни щодо ідентичних або аналогічних нових транспортних засобів в Україні чи країнах-виробниках (експортерах) з урахуванням податків та зборів, що визначаються відповідно до законодавства (пункт 4 Порядку №403).

Згідно пункту 5 Методики, ідентичними є автомобілі, в яких збігаються такі ознаки і параметри: марка; країна-виробник; тип кузова (седан, універсал тощо); модель; конструкція привода тягових коліс; тип та робочий об`єм двигуна; потужність двигуна; тип коробки переключення передач та інших складників силової передачі; габаритні розміри; рік випуску; комплектація. Розбіжності можуть стосуватися комплектації, пробігу та технічного стану.

Мінекономрозвитку відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (п. 13 Методики в редакції чинній на час спірних правовідносин).

Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, об`єм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг (п. 14 Методики в редакції чинній на час спірних правовідносин).

Аналіз наведених положень Методики та Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить про врахування при розрахунку цієї вартості певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу.

Обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація про вартість автомобіля позивача, яка розрахована виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Між тим, доказів здійснення розрахунку зобов`язань з транспортного податку на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації матеріали справи не містять, а у своєму відзиві на позовну заяву відповідач взагалі будь-яких обґрунтувань правомірності прийнятих ним рішень не наводить, а тому впевнитись у наявності підстав у податкового органу для прийняття податкових повідомлень-рішень неможливо.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що з наданих Мінекономрозвитку відповідей на судові ухвали щодо надання інформації стосовно вартості автомобілів, за якими позивачу нараховано податкове зобов`язання, можна встановити 6-ти різних показників вартості 3-х транспортних засобів, що в свою чергу також унеможливлює вихідну суму для обрахунку розміру податку.

До того ж, як зазначило Мінекономрозвитку через відсутність даних про тип пального та фактичний пробіг автомобілів у 2016 році надати конкретну інформацію щодо їх середньоринкової вартості немає можливості.

При цьому суд наголошує, що згідно абзацу 2 підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України середньоринкова вартість автомобіля визначається виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Згідно пункту 12 Методики (у редакції 2016 року) у разі коли фактичний середньорічний пробіг автомобілів є вищим, ніж їх нормативний середньорічний пробіг, середньоринкова вартість зменшується, а у разі, коли фактичний середньорічний пробіг є нижчим, ніж нормативний середньорічний пробіг, середньоринкова вартість збільшується.

Водночас, відповідач жодним чином не мотивував не тільки правомірність визначення у спірних податкових повідомленнях-рішеннях від 14.06.2016 суми транспортного податку, а і взагалі не довів наявність підстав для його нарахування у відповідності до вимог підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України. Будь-яких належних, достатніх і достовірних доказів визначення спірних зобов`язань на підставі визначеної законодавцем інформації відповідачем суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів за громадянином ОСОБА_1 :

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та не надав суду беззаперечних доказів на спростування доводів позивача щодо безпідставності визначених у цих податкових повідомленнях-рішеннях зобов`язань.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про опис майна у податкову заставу платника податків від 29.01.2016 №119, то суд зазначає таке.

Відповідно до підпункту 89.1.2 пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі, несплати податкового зобов`язання у встановлені законодавством строки встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Згідно з приписами підпункту 14.1.175 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Проте слід зазначити, що оскільки судом встановлено протиправність винесених ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві податкових повідомлень-рішень, якими визначена сума податкових зобов`язань, у зв`язку з несплатою яких і виник податковий борг у позивача, то суд приходить до висновку, що для належного захисту прав позивача рішення про опис майна у податкову заставу підлягає скасуванню.

Оскільки відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Водночас, як свідчить наявна у матеріалах справи копія квитанції № від 06.07.2020, позивачем при зверненні з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 5885,60 грн за 6 майнових і одну немайнову вимоги.

Згідно частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (далі по тексту - Закон №3674-VI, в редакції на час подання позову до суду), за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору встановлюється у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Цією ж нормою Закону №3674-VI встановлено, що, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 6 Закону №3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб з 1 січня 2020 року - 2102,00 гривень.

Однак, цей позов містить шість вимог майнового характеру та одну вимогу немайнового.

В контексті наведеного вище позивачем мав бути сплачений судовий збір у розмірі 2299,13 грн (з них: 1458,33 - за вимоги майнового характеру і 840,80 грн - немайнового).

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 2299,13 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, яким прийнято оскаржувані рішення, що спричинили порушення прав позивача.

Таким чином сума судового збору у розмірі 3586,47 грн (5885,60 грн - 2299,13 грн) є надміру сплаченою за цим позовом.

Одночасно суд зазначає, що повернення надміру сплаченого судового збору врегульовано пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», у якому зазначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, для повернення надміру сплаченого судового збору позивач має звернутись до суду з відповідною заявою.

З огляду на викладене та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №8512-17 від 19.06.2015.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №8513-7 від 19.06.2015.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №8514-7 від 19.06.2015.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №20712-13 від 14.06.2016.

6. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №20713-13 від 14.06.2016.

7. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №20279-13 від 14.06.2016.

8. Визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу платника податків №119 від 29.01.2016.

9. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2299 (дві тисячі двісті дев`яносто дев`ять) гривень 13 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ - 43141267, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська