Справа № 420/4348/20
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4348/20
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення заборгованості по індексації грошового забезпечення у розмірі 482,17 грн., -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

22 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції про стягнення заборгованості по індексації грошового забезпечення у розмірі 482,17 грн., в якому позивач просив суд:

- стягнути з Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3 м. Київ, 03048, ) на користь позивача заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2016 року в сумі 482,17 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що в період з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року проходила службу у патрульній поліції України та перебувала на посаді інспектора роти № 3 батальйону № 3 управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до витягу з наказу Департаменту патрульної поліції № 301 о/с від 17.11.2016 року позивач 22.11.2016 року була звільнена з органів Національної поліції України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) та вказано, що станом на день звільнення стаж служби становить 01 рік 04 місяці 09 днів.

28.02.2020 року представник позивача, направив звернення до Департаменту патрульної поліції, для отримання наступної інформації:

1. Чи здійснювалась ОСОБА_1 , доплата за службу в нічний час за нічні зміни, починаючи з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 №260;

2. Чи виплачувалась ОСОБА_1 , заборгованість по - індексації грошового - забезпечення в період з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року відповідно до вимог статті 94 Закону України «Про Національну поліцію»:

Якщо вищевказані виплати проводились/не проводились (за службу в нічний час та індексація) прошу Вас надати належним чином завірені копії платіжних документів, а саме:

- довідку про кількість - фактично відпрацьованих, годин (вічні зміни) в- період часу з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року;

- архівну відомість виплат з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року.

Якщо виплати не проводились (за службу в нічний час та індексація) прошу Вас повідомити причину та у подальшому здійснити їх виплату.

Прошу, здійснити вищевказані виплати на платіжну картку для виплат за наступними реквізитами: рахунок ІВАМ: НОМЕР_1 у ПАТ «ПриватБанк», отримувач: ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 .

01.04.2020 року позивач отримала відповідь на запит, в якій зазначено, що в період з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року підстави для нарахування доплати за службу у нічний час ОСОБА_1 - відсутні.

Також у відповіді вказано, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782 індексація проводилась з листопада 2017 року.

Позивач зазначила, що відповідач не здійснював нарахування та виплату її, індексації грошового забезпечення в період з листопада 2015 року по листопад 2016 року, чим порушив вимоги Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про Національну поліцію». Отже загальна сума індексації, яка належить стягненню на користь позивача складає 482,17 грн.

Представник відповідача надав відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимоги, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Постановою КМУ від 18.10.2017 року №782 внесено зміни до п.2 вказаного Порядку та доповнено абзац 5 після слова «військовослужбовці» словом «поліцейських». Індексація грошового забезпечення поліцейських проводиться після набрання чинності вказаного постановою, тобто з 24.10.2017 року.

Таким чином, відповідач вважає, що право на виплату коштів по індексації до 24.10.2017 року позивач не мала.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, суд не надав належної оцінки викладеним доводам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року проходила службу у патрульній поліції України та перебувала на посаді інспектора роти № 3 батальйону № 3 управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до витягу з наказу Департаменту патрульної поліції № 301 о/с від 17.11.2016 року позивач 22.11.2016 року була звільнена з органів Національної поліції України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) та вказано, що станом на день звільнення стаж служби становить 01 рік 04 місяці 09 днів.

28.02.20 року представник позивача, направив звернення до Департаменту патрульної поліції, для отримання наступної інформації:

- Чи здійснювалась ОСОБА_1 , доплата за службу в нічний час за нічні зміни, починаючи з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 року №260;

- Чи виплачувалась ОСОБА_1 , заборгованість по - індексації грошового - забезпечення в період з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року відповідно до вимог статті 94 Закону України «Про Національну поліцію»:

Якщо вищевказані виплати проводились/не проводились (за службу в нічний час та індексація) прошу Вас надати належним чином завірені копії платіжних документів, а саме:

- довідку про кількість - фактично відпрацьованих, годин (вічні зміни) в- період часу з. 07.11.2015 року по 22.11.2016 року;

- архівну відомість виплат з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року.

Якщо виплати не проводились (за службу в нічний час та індексація) прошу Вас повідомити причину та у подальшому здійснити їх виплату.

Прошу, здійснити вищевказані виплати на платіжну картку для виплат за наступними реквізитами: рахунок ІВАМ: НОМЕР_1 у ПАТ «ПриватБанк», отримувач: ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 .

01.04.2020 року позивач отримала відповідь на запит, в якій зазначено, що в період з 07.11.2015 по 22.11.2016 підстави для нарахування доплати за службу у нічний час ОСОБА_1 - відсутні.

Також у відповіді вказано, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782 індексація проводилась з листопада 2017 року.

Позивач зазначила, що відповідач не здійснював нарахування та виплату її, індексації грошового забезпечення в період з листопада 2015 року по листопад 2016 року, чим порушив вимоги Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про Національну поліцію». Отже загальна сума індексації, яка належить стягненню на користь позивача складає 482,17 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач впродовж судового розгляду не довела та не надала відповідних доказів, що вона працювала у нічні зміни та лише у позові зазначила, що сума індексації за відпрацьований неповний місяць 22 робочі дні у листопаді 2016 р. склала 482,17 грн.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» № 988 від 11 листопада 2015 року (далі Постанова), грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови встановлено виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, визначаються Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 11 Розділу II Порядку поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні. Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.

Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.

Поліцейським, що залучалися до служби в нічний час, виплата доплати за службу в нічний час за минулий місяць здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.

Так, в обґрунтування позову було зазначено, що за представником позивача було направлено звернення до Департаменту патрульної поліції щодо надання інформації про здійснення доплати за службу в нічний час за нічні зміни, починаючи з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року та виплати заборгованості по - індексації грошового - забезпечення в період з 07.11.2015 року по 22.11.2016 року відповідно до вимог статті 94 Закону України «Про Національну поліцію».

Також, в матеріалах справи наявна відповідь на адвокатський запит від 01 квітня 2020 року, в якому зазначено, що підстави для нарахування доплати за службу в нічний час за період з 07 листопада 2015 року по 22 листопада 2016 року відсутні, що свідчить про дійсне не проведення вказаних виплат позивачу.

Проте як встановлено судами відповідних доказів, що вона працювала у нічні зміни матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону №580-VIIIгрошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі по тексту - Закон №1283-ХІІ) регламентовано, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг;

На підставі ч.1 ст. 2 Закону №1283-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок № 1078).

Згідно з п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Відповідно до пп.2 п.6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, індексація грошового забезпечення є додатковим видом грошового забезпечення та входить до його складу.

Проте, ані Законом №580-VIII, ані Порядком №260 не передбачено порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з поліції,.

З огляду на зазначене, для вирішення даного необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 18.12.2018 року (справа №820/4619/16).

Так, Верховний Суд у вказаній справі зазначив, що за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Отже, в даному випадку наявні підстави для застосування до спірних правовідносин правових норм КЗпП.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У свою чергу, в постанові від 27.06.2018 року в справі № 810/1543/17 Верховний Суд зазначив, що за такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

У згаданому рішенні в справі № 810/1543/17, Верховний Суд зазначив, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються саме розміру належних звільненому працівникові сум, доводи позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, є безпідставними.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному випадку ГУ НП в Черкаській області будь-яких прав та законних інтересів позивача порушено не було, а тому відповідно правові підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н.В.