Справа № 360/3878/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року справа №360/3878/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р. (у повному обсязі складено 12 листопада 2020 року у м. Сєвєродонецьку Луганської області) у справі № 360/3878/20 (головуючий І інстанції суддя К.О. Пляшкова) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 13.10.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не включення її стажу роботи за період з 10.07.1980 року по 19.02.1981 року у Ворошиловградському обласному центрі наукової організації праці Української філії Центрального інституту наукової організації праці, управління та раціоналізації та за період з 09.11.1982 року по 05.04.1988 року у відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому до наявного страхового стажу та зобов`язати відповідача зарахувати її стаж роботи за цей період до страхового стажу, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії 10.06.2020 року (а.с. 1-2).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 360/3878/20 позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо не включення періодів роботи ОСОБА_1 з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі наукової організації праці Української філії Центрального інституту наукової організації праці, управління та раціоналізації та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому до загального страхового стажу.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі наукової організації праці Української філії Центрального інституту наукової організації праці, управління та раціоналізації та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому, з дня призначення пенсії за віком - 10 червня 2020 року.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 62-67).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що при прийнятті рішення про призначення пенсії до загального стажу роботи не було враховано період роботи з 10.07.1980 року по 19.02.1981 року в Ворошиловградському обласному центрі НОТ Української філії ЦІНОПУР (запис № 3-запис № 5) та період роботи з 09.11.1982 року по 05.04.1988 року у відділенні цін Ворошиловградського обласного виконкому (запис № 10-запис № 12), оскільки записи в трудовій книжці за ці періоди внесено невірно.

При дослідженні трудової книжки позивача було встановлено, що в записі № 5 за період роботи є виправлення в даті та номері наказу щодо звільнення, тобто міститься невірний запис, який повинен бути підтверджений документально. Також, в записі № 12 нечитабельна печатка підприємства, що не відповідає вимогам Інструкції № 162.

З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що зарахувати періоди роботи з 10.07.1980 року по 19.02.1981 року в Ворошиловградському обласному центрі НОТ Української філії ЦІНОПУР та з 09.11.1982 року по 05.04.1988 року у відділі цін Ворошиловградському обласному виконкомі до загального стажу на підставі трудової книжки відсутні підстави.

Також апелянт зазначає, що Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення (перерахунку) пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з копій виданих на ім`я позивача паспорту громадянина України, картки фізичної особи - платника податків, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 4-8).

Позивач звернулася до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою від 26 серпня 2020 року про призначення пенсії, разом з якою надано, серед іншого, трудову книжку від 01 серпня 1979 серії НОМЕР_2 , диплом про навчання серії НОМЕР_3 , довідку про прийняття на роботу від 20 лютого 2020 року № 5 (а.с. 43).

У розписці-повідомленні до заяви та документів, прийнятих УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області 26 серпня 2020 року і зареєстрованих за № 6517, вказано про необхідність надання довідки щодо записів в трудовій книжці за номерами 3-5 до 25 листопада 2020 року (а.с. 18).

За змістом протоколу про призначення пенсії від 02 вересня 2020 року, позивачу з 10 червня 2020 року призначено пенсію за віком в загальному розмірі 6156,84 грн, страховий стаж - 34 роки 09 місяців 28 днів, страховий стаж до 01.01.2004 - 21 рік 01 місяць 5 днів, страховий стаж після 01.01.2004 - 13 років 08 місяців 23 дні (а.с. 44).

З розрахунку страхового стажу вбачається, що відповідачем до страхового стажу не зарахований період роботи позивача з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі НОТ Української філії ЦІНОПУР та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року у відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому (а.с. 45).

Позивачем 21 вересня 2020 року подано відповідачу заяву про зарахування до страхового стажу роботу позивача з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в Відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому (записи №№ 10-12) (а.с. 19).

Листом від 24 вересня 2020 року № 252-275/Ф-02/8-1216/20 УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області повідомлено позивачу, що через недотримання останньою вимог законодавства, заяву від 21 вересня 2020 року розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Повідомлено, що при прийнятті рішення про призначення пенсії до загального стажу роботи не враховано періоди роботи з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі НОТ Української філії ЦІНОПУР (записи №№ 3-5) та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в Відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому (записи №№ 10-12), оскільки записи і трудовій книжці за ці періоди внесені невірно. В записі № 5 є виправлення в даті та номері наказу щодо звільнення, тобто міститься невірний запис, який повинен бути підтверджений документально. В записі № 12 нечитабельна печатка підприємства, що не відповідає вимогам Інструкції № 162, тобто зазначений запис повинен бути підтверджений документально. Тому відсутні підстави для зарахування вказаних періодів роботи до загального стажу на підставі трудової книжки (а.с. 20-21).

Спірним питанням даної справи є не включення відповідачем стажу роботи позивача за період з 10.07.1980 року по 19.02.1981 року у Ворошиловградському обласному центрі наукової організації праці Української філії Центрального інституту наукової організації праці, управління та раціоналізації та за період з 09.11.1982 року по 05.04.1988 року у Відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому до наявного страхового стажу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

За унормуванням частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.

Статтею 44 Закону № 1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (частина перша); заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (частина друга); органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).

За визначенням пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

За унормуванням статті 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок ведення трудових книжок працівників на момент спірних правовідносин був передбачений Інструкцією від 20.06.1974 № 162.

Пунктом 1.1 Інструкції визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Пунктом 2.3 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами.

У відповідності до п. 2.5 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення виробляється адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові в цьому необхідну допомогу.

Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації (Постанова Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 06.09.1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців»).

Посилання апелянта на Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників» № 58 від 29.07.1993 року є недоречним, оскільки вона не діяла на момент спірних правовідносин.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 1.1 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), визначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до абзацу першого пункту 4.1 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів. Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі (абзаци другий, третій пункту 4.1 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

За визначенням абзаців першого, другого пункту 4.3 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Після надходження даних про сплату страхових внесків за останній місяць роботи, що передує місяцю подання заяви про призначення пенсії, протягом місяця проводиться перерахунок пенсії з урахуванням цього періоду з дати призначення пенсії. При цьому, якщо у разі проведення перерахунку пенсії її розмір зменшився, виплата пенсії в новому розмірі проводиться з місяця, наступного за місяцем проведення перерахунку.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління (абзац шостий пункту 4.3 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

Право особи на одержання пенсії відповідно до пункту 4.7 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (абзац другий пункту 4.9 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що страховий стаж особи за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, - за даними трудової книжки, після впровадження системи персоніфікованого обліку (після 01.01.2004) - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Інші документи, видані за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами потребуються виключено у випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній.

При цьому, значення трудової книжки як основного документу, що підтверджує пільговий стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

З листа УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 24 вересня 2020 року № 252-275/Ф-02/8-1216/20 видно, що відповідач відмовляє у зарахуванні до загального стажу позивача періодів її роботи з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі НОП Української філії ЦІНОПУР та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому через недоліки, допущені роботодавцем в оформленні трудової книжки позивача.

Дослідженням трудової книжки від 01 серпня 1979 серії НОМЕР_4 встановлено, що у ній за спірний період наявні такі записи:

Ворошиловградський обласний центр НОП Української філії ЦІНОПУР

запис № 3 від 10 липня 1980 року: тимчасово призначена на посаду технолога проектно-технологічного відділу громадського харчування, наказ від 10 липня 1980 року № 25-к;

запис № 4 від 20 листопада 1980 року: тимчасово призначена на посаду економіста проектно-технологічного відділу роздрібної торгівлі, наказ від 20 листопада 1980 року № 32-к;

запис № 5 від 19 лютого 1981 року: звільнена за заявою про переведення за пунктом 5 статті 36 КЗпП України, наказ від 18 лютого 1981 року № 8-к;

Відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому

запис № 10 від 09 листопада 1982 року: прийнята на посаду інспектора госпрозрахункової прейскурантної групи, наказ від 09 листопада 1982 року № 79;

запис № 11 від 13 грудня 1983 року: переведена на посаду старшого економіста відділу, наказ від 13 грудня 1983 року № 76;

запис № 12 від 05 квітня 1988 року: наданий розрахунок у зв`язку з переведенням на іншу роботу згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП України, наказ від 04 квітня 1988 року № 14 (а.с. 9-17).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що не всі недоліки, допущені роботодавцем при оформленні трудової книжки та внесенні записів про роботу працівника, можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а та від 17 липня 2018 року у справі № 220/989/17.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а, у постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 593/283/17 та у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 588/647/17 сформулював правовий висновок про те, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутністю трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення, що також зазначене у постанові Верховного Суду у постанові від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Крім того, на момент спірних правовідносин, відповідно до п. 2.5 Інструкції від 20.06.1974 № 162 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення виробляється адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис.

Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації (Постанова Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 06.09.1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців»).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказані записи про роботу позивача у спірному періоді підтверджують факт її зайнятості з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року на роботах у Ворошиловградському обласному центрі НОП Української філії ЦІНОПУР та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому, тому наявних у трудовій книжці записів достатньо для зарахування цих періодів роботи позивача до її загального страхового стажу.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що записи в трудовій книжці про роботу позивача, до яких має зауваження відповідач, у повній мірі узгоджуються з наступними записами, внесеними іншими роботодавцями, до яких відповідач жодних зауважень не має та зарахував до загального страхового стажу позивача.

Суд апеляційної інстанції враховує і той факт, що при прийнятті документів для призначення пенсії жодних зауважень до наданих документів з боку відповідача не зафіксовано у розписці про прийняття документів (а.с. 18).

Окрім того, записи в трудовій книжці позивача, до яких має претензії відповідач підтверджені додатково копіями наказів і копією особової картки за формою № П-2ДС (а.с.22 - 34).

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач безпідставно не зараховує до загального страхового стажу вищевказані періоди роботи позивача.

Що стосується тверджень апелянта, що заява про перерахунок пенсії не встановленого зразка, тому не породжує такого наслідку, як здійснення перерахунку призначеної пенсії, суд зазначає, що дійсно аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для проведення перерахунку пенсії є заява встановленого зразка, а також додані до неї документи, які підтверджують право на такий перерахунок, надані до органу Пенсійного фонду України в установленому чинним законодавством порядку.

Однак, для розгляду даної справи такі твердження відповідача не є вирішальними та не мають впливу на рішення суду, оскільки відповідач мав зарахувати спірний стаж позивача до її загального страхового стажу ще під час прийняття рішення про призначення пенсії за віком, поданої із дотриманням положень Закону № 1058-IV та Порядку № 22-1, чого ним не зроблено.

Таким чином, відповідач допустив порушення положень Закону № 1058-IV, Закону № 1788-ХІІ та Порядку № 22-1 щодо не зарахування до загального страхового стажу позивача періодів роботи з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі НОП Української філії ЦІНОПУР та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому, підтверджений записами у трудовій книжці позивача, ще під час прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком.

Щодо твердження апелянта неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача в частини перерахунку пенсії, суд зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач відмовив позивачу у зарахуванні періодів роботи з 10.07.1980 року по 19.02.1981 року та з 09.11.1982 року по 05.04.1988 року, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 10 липня 1980 року по 19 лютого 1981 року в Ворошиловградському обласному центрі наукової організації праці Української філії Центрального інституту наукової організації праці, управління та раціоналізації та з 09 листопада 1982 року по 05 квітня 1988 року в відділі цін Ворошиловградського обласного виконкому, з дня призначення пенсії за віком - 10 червня 2020 року.

Таким чином, судом першої інстанції вірно задоволено позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

І відповідачем не доведено, що він у спірних відносинах діяв правомірно.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р. - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р. у справі № 360/3878/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв