Справа № 400/402/20
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/402/20

Категорія: 106030000
Головуючий в 1 інстанції: Малих О. В.
Час і місце ухвалення: м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Градовського Ю. М.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4871,57 грн. враховуючи базовий місяць грудень 2015 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити різницю нарахованої індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи базовий місяць січень 2014 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму середнього заробітку у відповідності до ст. 117 КЗпП України за період з моменту звільнення з військової служби 04.10.2018 року по день останнього фактичного розрахунку 20.11.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що відповідач при нарахуванні індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року протиправно застосував базовий місяць грудень 2015 року, оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення повинен був використати базовий період січень 2014 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4871,57 грн. враховуючи базовий місяць грудень 2015 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити різницю нарахованої індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи базовий місяць січень 2014 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 560,50 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що спір щодо врахування базового місяця січня 2014 року вже було вирішено судом у справі № 400/954/19, а зміст позовних вимог у обох справах є тотожнім, а тому суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України. Апелянт вказує на правомірність встановлення позивачу при розрахунку та виплаті індексації грошового забезпечення базового місяця грудня 2015 року, оскільки саме у цьому місяці відбулося підвищення розміру щомісячної премії. При цьому зазначено, що січень 2014 року був базовим місяцем до грудня 2015 року у зв`язку з підвищенням щомісячної додаткової грошової винагороди та застосовувався відповідачем при нарахуванні індексації. Разом з цим, наголошує, що норми ст. 116, 117 КЗпП не поширюються на військовослужбовців, а тому висновки суду першої інстанції що компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена рішенням суду є помилковими. Додав, що у відповідності до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справа щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Так, позивач не навів жодної причини що перешкоджала йому виконати вимоги вищезазначеної статті КАС України, заяву про поновлення строку звернення до суду першої інстанції не подавав, а отже суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду в частині позовних вимог щодо стягнення суму середнього заробітку у відповідності до ст. 117 КЗпП .

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач до жовтня 2018 року проходив військову службу на контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 року по справі № 400/954/19 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2019 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 року по справі № 400/954/19 залишено без змін.

На виконання рішення суду відповідачем проведено нарахування та виплата позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 4871,57 грн. Базовий місяці, що застосовано при проведенні нарахування індексації грошового забезпечення, було встановлено грудень 2015 року у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення у 2015 році.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вчинив протиправні дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4871,57 грн. враховуючи базовий місяць грудень 2015 року, а тому прийшов до висновку, що позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню.

Також задовольнив позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити різницю нарахованої індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 враховуючи базовий місяць січень 2014 року.

Водночас вказав, що під час розгляду даної справи неможливо встановити співмірність суми стягнення за час затримки, сумі індексації, що підлягає перерахунку та виплаті позивачу, яка є основною вимогою у даному позові, а тому дана вимога є передчасною і не підлягає задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.1 та ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами 2,3 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ.

Статтею 1 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст.4 Закону).

Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 12.12.2018р. по справі №825/874/17 .

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснивши позивачу нарахування та виплату сум індексації застосував базовий місяць грудень 2015 року, з чим не погоджується позивач вказуючи що застосуванню підлягає січень 2014 року як базовий місяць.

Надаючи оцінку доводам сторін з урахуванням висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

На момент початку невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення, пункт 5 Порядку № 1078 передбачав, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Враховуючи вищенаведене вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, а тому відповідачем було безпідставно застосовано при нарахуванні індексації позивачу базовий місяць грудень 2015 року з огляду на збільшення з грудня 2015 року грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок підвищення розміру щомісячної премії.

Судом першої інстанції при вирішенні спору в цій частині правильно застосовано норми матеріального права, а відтак, колегія суддів доходить висновку про протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4871,57 грн. враховуючи базовий місяць грудень 2015 року, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, що вірно встановлено судом першої інстанції.

При зверненні з даним позовом до суду позивач просить визначити йому базовий місяць для нарахування індексації січень 2014 року, оскільки в період з січня 2014 року по лютий 2018 року розмір його посадового окладу не збільшувався або змінювався в сторону зменшення.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими такі доводи позивача та задовольнив позов у цій частині.

Як вже зазначалось колегією суддів, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, точкою відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100%, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021 року витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : довідку щодо нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2008 року по лютий 2018 року (в розрізі кожного місяця та складових грошового забезпечення); відомості щодо зміни посадового окладу позивача, починаючи з дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07.11.2007 року №1294; відомості щодо визначення передостаннього базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 (не враховуючи грудень 2015 року, що є спірним у даній справі).

На виконання вимог вказаної ухвали Військова частина НОМЕР_1 надала суду апеляційної інстанції довідки про нараховане ОСОБА_1 грошове забезпечення, зі змісту яких вбачається, що посадовий оклад ОСОБА_1 збільшився в березні 2013 року з 870,00 грн. до 1110,0 грн. В подальшому розмір посадового окладу позивача залишався незмінним.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що базовим місяцем нарахування індексації грошового забезпечення позивача є березень 2013 року, а не січень 2014 року, як про це зазначив суд першої інстанції.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Щодо аргументів апелянта про те, що ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, слід зазначити наступне:

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що в позивача є право на виплату його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, судом першої інстанції правомірно, з посиланням на висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказано, що під час розгляду даної справи неможливо встановити співмірність суми стягнення за час затримки, сумі компенсації за невикористані дні відпустки, що підлягає перерахунку та виплаті позивачу, яка є основною вимогою у даному позові, а тому дана вимога є передчасною і не підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням висновків суду викладених у даній постанові щодо базового місяця який підлягає застосуванню при обрахунку індексації грошового забезпечення позивача, остаточного розрахунку з позивачем не проведено, що також вказує на передчасність вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що вищезазначені обставини, щодо не встановлення дати остаточного розрахунку з урахуванням базового місяця березня 2013 року, також вказують на безпідставність посилання апелянта на пропуск строку звернення до суду з даною вимогою, оскільки юридично значимі обставини в межах цих правовідносинах є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Доводи апелянта в частині того, що спір щодо врахування базового місяця січня 2014 року вже було вирішено судом у справі № 400/954/19, а зміст позовних вимог у обох справах є тотожнім, а тому суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України є помилковими, оскільки підстави звернення до суду з позовом у даній справі (не вірно застосовано базовий місяць при розрахунку індексації) та у справі № 400/954/19 ( не проведено розрахунок індексації з урахуванням базового місяця) не є тотожними.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції не правильно визначено базовий місяць для нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, тому, відповідно до ст.317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року колегія суддів залишає без змін.

Враховуючи, що дану справу суд першої інстанції правомірно відніс до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, ст.315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року змінити, зазначивши в його резолютивній частині, що при здійсненні перерахунку та виплати різниці нарахованої індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 ), базовим місяцем має бути враховано березень 2013 року.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 16 лютого 2021 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: Ю. М. Градовький