Справа № 640/25179/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року місто Київ №640/25179/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Ярошенка Костянтина Юрійовича,

про визнання протиправними та скасування постанов

від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61390863

та від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61391162,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича, в якому просять:

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярошенко Костянтина Юрійовича про стягнення з боржника основної винагороди від 30.09.2020 №61390863, якою з ОСОБА_1 солідарно стягнуто основну винагороду у сумі 314 598,08 грн.;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярошенко Костянтина Юрійовича про стягнення з боржника основної винагороди від 30.09.2020 №61391162, якою з ОСОБА_2 солідарно стягнуто основну винагороду у сумі 314 598,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що приватний виконавець не виконав фактично рішення суду за виконавчим документом, у зв`язку із чим у останнього відсутні підстави для стягнення основної винагороди. При цьому, відповідачем проігнороване рішення адміністративного суду щодо неправомірності стягнення винагороди в аналогічних правовідносинах. Також, під час повторного винесення постанов про стягнення основної винагороди приватним виконавцем порушено порядок їх винесення, встановлений Законом України «Про виконавче провадження». Тому, оскаржувані постанови мають бути визнані протиправними та скасовані судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/25179/20, з урахуванням приписів статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України та призначено до судового розгляду по суті. Відповідачу запропоновано у встановлені судом строки надати відзив на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що оскаржувані постанови про стягнення з боржників основної винагороди винесено з дотриманням усіх вимог передбачених чинним законодавством та з урахуванням порушень виявлених при прийнятті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2020.

Вказано, що Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Порядком №643 (постанова Кабінету Міністрів України від 089.09.2016 №643 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця") визначено, що стягнення з боржника основної винагороди відбувається лише одночасно з стягненням основної суми боргу. Таким чином, на думку відповідача, оскільки сума основного боргу не стягувалась, оскаржувані постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 30.09.2020 не можуть бути звернуті до виконання та не порушують прав позивачів.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, судом на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем винесено постанову від 25.02.2020 про відкриття виконавчого провадження №61390863 з примусового виконання виконавчого листа №2-400/11, виданого Деснянським районним судом міста Києва 23.01.2020 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» заборгованості за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США.

Згідно даної постанови боржником є ОСОБА_1 .

Пунктом 3 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №61390863 від 25 лютого 2020 року постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 314598,08 грн.

Також, 25 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61390863 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 314 598,08 грн.

Суд зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2020 у справі №640/6635/20 позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича задоволено та ухвалено визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича «Про стягнення з боржника основної винагороди» №61390863 від 25 лютого 2020 року, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду у сумі 314 598,08 грн. (триста чотирнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень 08 коп.). Визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича «Про стягнення з боржника основної винагороди» №61391162 від 25 лютого 2020 року, якою з ОСОБА_2 стягнуто основну винагороду у сумі 314 598,08 грн. (триста чотирнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень 08 коп.). Стягнути на користь ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича (рнкопп НОМЕР_2 , 01001, м. Київ, пров. Музейний, 10, каб. 208) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3145,98 грн.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2020 у справі №640/6635/20 набрало законної сили, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень.

Вищезазначеним рішенням суду встановлено, що у відповідності з частиною дев`ятою статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VІІ) солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року за №643 ( Постанова №643).

Так, у відповідності до пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Суд наголошує, що пунктом 19 Постанови №643 чітко визначено умову, за якої приватний виконавець має право на одержання основної винагороди, а саме забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа майнового характеру, що в свою чергу дає право на отримання приватним виконавцем такої винагороди у розмірі 10 відсотків саме стягнутої ним суми.

Вказане повністю відповідає частині четвертій і п`ятій статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Отож, в даному випадку мова йде про те, що для стягнення основної винагороди приватного виконавця повинно мати місце забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа.

Тобто, ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Крім вказаного, аналіз коментованого свідчить, що приватний виконавець має право на визначення (розрахунок) і як результат отримання основної винагороди виключно у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми.

Суд не знайшов правових підстав вважати правомірним винесення приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем постанови від 25 лютого 2020 року у ВП №61390863 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 314598,08 грн. та постанови від 25 лютого 2020 року у ВП №61391162 про стягнення з боржника ОСОБА_2 основної винагороди у сумі 314598,08 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2020 у справі №640/6635/20, 30.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61390863 винесено постанову про скасування документу «Постанови про стягнення з боржника основної винагороди» від 25.02.2020, що видав ОСОБА_3 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-400/11, виданого Деснянським районним судом міста Києва 23.01.2020 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» заборгованості за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США.

Аналогічно, 30.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61391162 винесено постанову про скасування документу «Постанови про стягнення з боржника основної винагороди» від 25.02.2020, що видав ОСОБА_3 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-400/11, виданого Деснянським районним судом міста Києва 23.01.2020 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» заборгованості за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США.

Разом з тим, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61390863 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 солідарно основної винагороди у сумі 314598,08 грн.

Також, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61391162 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 солідарно основної винагороди у сумі 314598,08 грн.

Позивачі не погоджуючись з прийнятими постановами приватного виконавця від 30.09.2020 виконавчому провадженні №61390863 та від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61391162 про стягнення з боржника основної винагороди, звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Окрім того, частиною першою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Як вже зазначалося вище, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61390863 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 солідарно основної винагороди у сумі 314598,08 грн.

Також, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярошенком Костянтином Юрійовичем у виконавчому провадженні №61391162 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 солідарно основної винагороди у сумі 314598,08 грн.

Позивач у позові посилається на те, що приватним виконавцем не виконано фактично рішення суду за виконавчим документом, у зв`язку із чим у останнього відсутні підстави для стягнення основної винагороди.

Суд звертає увагу, що відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечено, що фактичне виконання рішення суду не відбулося та зазначено, що приватним виконавцем ще проводяться усі дії щодо повного фактичного виконання рішення суду про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» заборгованості за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США.

Таким чином, основна винагорода приватного виконавця у виконавчих провадженнях №61390863 та №61391162 повинна встановлюватися у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, як це відображено у положеннях частини першої, другої статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

Крім того, пунктом 19 постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 передбачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 03.03.2020 у справі №260/801/19.

Отож, в даному випадку мова йде про те, що повинно мати місце забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа, а у спірному випадку відповідач не забезпечив ні повного, ні часткового виконання документа.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2020 у справі №640/6635/20 встановлено, що станом на 25.02.2020 заборгованість за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» не стягнута.

Суд зазначає, що станом на час розгляду даної справи, відповідачем не надано доказів щодо повного або часткового виконання рішення суду та стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект».

При цьому ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Більше того, відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечено, що фактичне виконання рішення суду не відбулося та зазначено, що приватним виконавцем ще проводяться усі дії щодо повного фактичного виконання рішення суду про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» заборгованості за кредитним договором №0 від 12 липня 2009 року у розмірі 128410 доларів США.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що у разі стягнення суми основної винагороди відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду, що свідчить про протиправність спірних постанов.

Вищезазначені висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18, відповідно до якого обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання виконавчого документа та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що сума заборгованості в примусовому порядку за виконавчим листом від 23.01.2020 №2-400/11 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» стягнута не була, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з боржника основної винагороди, оскільки підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що приватний виконавець, здійснюючи у постанові від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61390863 та у постанові від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61391162 розрахунок основної винагороди, яка підлягає стягненню з боржників визначив суму такої винагороди в розмірі 10% від основної суми заборгованості (стягнення), вказавши, що сума боргу згідно виконавчого документа складає 314598,08 грн., відповідно 10% (3145980,80 грн. х 10% = 314598,08 грн.).

Однак, до стягнення в примусовому порядку за виконавчим листом від 23.01.2020 №2-400/11 підлягала сума 128410 доларів США. В той же час, відповідачем не вказано в оскаржуваних постановах за яким курсом НБУ і станом на який час ним визначена сума боргу 3145980,80 грн.

Суд звертає увагу, що на ці обставини вже вказував суд, під час розгляду справи №640/6635/20, проте висновки суду були проігноровані в цій частині приватним виконавцем.

Також, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

З даного приводу слід зауважити, що законодавець розмежовує поняття розмір виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, при цьому встановлює однаковий порядок їх стягнення, але різний порядок їх встановлення (визначення).

При цьому, розмір основної винагороди приватного виконавця, визначений спеціальними нормами Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця".

До того ж, основна винагорода має бути розрахована, у даному випадку, зважаючи на солідарне стягнення боргу за виконавчим документом.

Таким чином, оскаржуваними постановами приватний виконавець поклав обов`язок по сплаті 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим листом, і за своєю природою є основною винагородою, - окремо на кожного із боржників за виконавчим документом.

Дана обставина свідчить про те, що оскаржувані постанови про стягнення з боржника основної винагороди за своїм змістом суперечить частині дев`ятій статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». А саме, нормою частини дев`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» чітко визначено, що солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

З огляду на викладене, суд вважає, що приватним виконавцем не додержано вищевказаних норм при прийнятті оскаржуваних постанов щодо стягнення основної винагороди, а тому такі постанови є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.ain) серія A. 303-A; пункт 29).

Одночасно суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем не доведено правомірність прийняття постанов від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61390863 та від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61391162 про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 14 квітня 2016 року, відповідно звільнений від сплати судового збору.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню позивачці ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича про стягнення з боржника основної винагороди» від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61390863, якою з ОСОБА_1 солідарно стягнуто основну винагороду у сумі 314 598,08 грн.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярошенко Костянтина Юрійовича про стягнення з боржника основної винагороди» від 30.09.2020 у виконавчому провадженні №61391162, якою з ОСОБА_2 солідарно стягнуто основну винагороду у сумі 314 598,08 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярошенка Костянтина Юрійовича (01030, м. Київ, пров. Музейний, 10, каб. 208, РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3145 (три тисячі сто сорок п`ять гривень) 99 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 287, 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.