Справа № 640/4699/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 лютого 2021 року справа №640/4699/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доМіністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач, МВС України)
про1) стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2007 року по 25 лютого 2020 року; 2) стягнення не нарахованої та не сплаченої матеріальної допомоги в сумі 268 078,40 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи, що йому не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням та поновленням на роботі; незаконність звільнення ОСОБА_1 встановлена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року №12/61, яка набрала законної сили та не виконана відповідачем; середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 3 301 536,30 грн., матеріальна допомога становить 268 078,40 грн.

Ухвалою від 16 березня 2020 року адміністративну справу №640/4699/20 Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Ухвалою від 09 червня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке: рішення у справі №12/61 відповідач виконав у повному обсязі; трудові відносини між позивачем та відповідачем припинено 28 січня 2011 року, що не оскаржується ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вимога про виплату середнього заробітку по дату винесення рішення є безпідставною; у межах спірних правовідносин відсутні ознаки протиправних дій чи бездіяльності відповідача, оскільки позивача поновлено на підставі рішення суду №12/61, відсутні докази на підтвердження факту вимушеного прогулу у період з дати поновлення по дату звільнення позивача (з 18 грудня 2007 року по 28 січня 2011 року); відповідач надав докази наявності у вказаний період службових правовідносин між ОСОБА_1 і МВС України та здійснення відповідачем нарахувань грошового забезпечення, про що позивач повідомлявся, проте, позивач ухилявся від остаточних розрахунків; щодо позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оздоровлення, відповідач вказав, що зазначений вид допомоги виплачується працівникові у зв`язку з наданням щорічної відпустки, проте, позивач з відповідним рапортом про надання йому щорічної відпустки не звертався. Крім того, відповідач зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки його було звільнено ще у 2011 році, а докази поважності пропуску строку звернення до суду відсутні.

В письмовому поясненні до відзиву на позов відповідач зазначив, що здійснення розрахунку грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ проводиться відповідно до спеціальних нормативно-правових актів, а не на підставі Кодексу законів про працю України.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Пункт 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення про проходження служби) встановлює, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, період вимушеного прогулу обчислюється з дня звільнення та до фактичного поновлення працівника на роботі.

Матеріали справи підтверджують, що постановою від 23 травня 2008 року в адміністративній справі №12/61, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року, позов ОСОБА_1 Окружний адміністративний суд міста Києва задовольнив частково: визнав протиправним і скасував наказ МВС України від 29 листопада 2007 року №1561 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »; визнав протиправним і скасував наказ МВС України від 18 грудня 2007 року №1686 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України; поновив ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18 грудня 2007 року; зобов`язав МВС України призначити ОСОБА_1 на посаду у відповідності до вимог пункту 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114; зобов`язав МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року згідно із пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114; в решті позовних вимог - відмовив.

Ухвалою від 23 квітня 2013 року у справі №12/61 Київський апеляційний адміністративний суд задовольнив частково заяву ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі №12/61 та зобов`язав МВС України подати у місячний строк звіт про виконання цієї постанови.

Ухвалою від 13 березня 2014 року К/800/31703/13 Вищий адміністративний суд України частково скасував ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року та задовольнив заяву ОСОБА_1 в частині встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року; встановив спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року шляхом призначення його на посаду заступника начальника департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року та допустив позивача до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді.

Наказом МВС України від 07 серпня 2008 року №1292 о/с скасовано: наказ МВС від 29 листопада 2007 року №1561 о/с «Про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 »; пункт наказу МВС від 18 грудня 2007 року №1686 о/с у частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 ; вирішено вважати його таким, що перебуває у розпорядженні МВС України. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва №12/61, видану 26 травня 2008 року.

Наказом МВС України від 29 червня 2010 року №1129 о/с на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року №12/61 та відповідно до пунктів 21 та 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції ОСОБА_1 заступником начальника організаційного-аналітичного управління - начальником відділу контролю та оперативно-аналітичної роботи Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків.

Наказом МВС України від 05 листопада 2010 року №1963 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справи у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) полковника міліції ОСОБА_1 з 08 листопада 2010 року на підставі подання Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків від 16 вересня 2010 року та наказу МВС від 07 липня 2010 року №294.

Наказом МВС України від 19 січня 2011 року №38 о/с скасовано пункт наказу МВС від 05 листопада 2011 року №1963 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) полковника міліції ОСОБА_1 та призначено полковника міліції ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2008 року у справі №2а-7288/07 №12/61, ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2010 року.

Наказом МВС України від 28 січня 2011 року №87 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 «а» (за віком) полковника міліції ОСОБА_1 з 01 лютого 2011 року.

Наказом МВС України від 09 квітня 2014 року №529 о/с на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року №К/800/31703/13 внесено зміни до наказу МВС від 07 серпня 2008 року №1292 о/с, а саме, доповнено його абзацом такого змісту: «Поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ з 18 грудня 2007 року»; внесено зміни до наказу МВС від 19 січня 2011 року №38 о/с в частині призначення полковника міліції ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю, вважати його призначеним з 18 грудня 2007 року».

Наказом МВС України від 27 листопада 2014 року №2489 о/с по управліннях, відділах внутрішньої безпеки в регіонах та на транспорті унесено зміни до наказу МВС від 28 січня 2011 року №87 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 та вирішено вважати його звільненим із служби з вислугою років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги - 31 рік 04 місяці 12 днів, у пільговому обчисленні, для призначення пенсії - 37 років 03 місяці 17 днів.

Зі змісту вказаних наказів вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді згідно з наказом МВС України від 05 листопада 2010 року №1963.

Разом із тим, як зазначає позивач, поновлення не відбулося, оскільки ОСОБА_1 не допущено до фактичного виконання обов`язків на посаді.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд звертає увагу, що відповідач не надав суду будь-яких доказів, крім наказів про поновлення, які б свідчили, що позивача фактично поновлено на роботі, зокрема табеля обліку робочого часу, відповідні записи у трудовій книжці тощо.

Таким чином, оскільки у справі відсутні докази фактичного поновлення позивача на роботі, можна було б вважати, що період вимушеного прогулу ОСОБА_1 триває з 18 грудня 2007 року по цей час.

Однак, суд нагадує, що наказом МВС України від 28 січня 2011 року №87 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 «а» (за віком) з 01 лютого 2011 року.

Суд встановив, що в трудову книжку ОСОБА_1 внесений запис про його звільнення 01 лютого 2011 року на підставі наказу МВС України від 28 січня 2011 року №87 о/с.

Враховуючи викладене, період вимушеного прогулу позивача тривав з 18 грудня 2007 року лише до дня чергового звільнення, тобто до 31 січня 2011 року, що також спростовує доводи позивача про тривалість вимушеного прогулу до 25 лютого 2020 року.

Крім того, суд звертає увагу, що Окружний адміністративний суд міста Києва у постанові від 23 травня 2008 року в адміністративній справі №12/61 зобов`язав МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року, не може розглядатись у межах цієї справи, оскільки це питання не є спірним та вже вирішене.

При цьому суд звертає увагу, що невиконання МВС України рішення суду в частині виплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року є приводом для оскарження відповідних дій в порядку судового контролю.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2008 року по 31 січня 2011 року.

Обчислюючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, суд керується такими мотивами.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Суд встановив, що позивача звільнено 18 грудня 2007 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за листопад та жовтень 2007 року.

Однак, на вимогу суду відповідач не надав довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача, обчисленого відповідно до спеціального нормативно-правового акта.

Відповідач надав лише роздрукований лист Департаменту забезпечення діяльності апарату, в якому міститься інформація про складові грошового забезпечення позивача станом на жовтень 2007 року. Проте, цей документ суд не приймає в якості доказу, оскільки він не підписаний уповноваженою особою та не засвідчений в установленому порядку. Крім того, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватися, виходячи із грошового забезпечення за листопад та жовтень 2007 року.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів в установі відповідно до актів законодавства заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Однак, відповідач не надав суду доказів коригування заробітної плати позивача на коефіцієнт підвищення.

Таким чином, у зв`язку із відсутністю у справі документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення, при вирішенні питання, яку суму належить стягнути на користь позивача, суд приймає до уваги розрахунок, наведений у позовній заяві.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, з 01 січня 2018 року щомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 складало 9 915,30 грн., а середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) становить 325,90 грн.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів за період за період з 24 травня 2008 року по 31 січня 2011 року становить 633 дні.

За таких підстав на користь ОСОБА_1 належить виплатити суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 206 294,70 грн. (325,90 грн. х 633 днів), що свідчить про часткове задоволення позову щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Суд відхиляє пояснення та доводи відповідача про те, що МВС України нарахувало позивачу грошове забезпечення у сумі 3 097,84 грн., оскільки вказана сума нарахована на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року в адміністративній справі №12/61 в частині зобов`язання МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року, а тому не стосується спірних правовідносин.

Разом із тим, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення не нарахованої та не сплаченої матеріальної допомоги в сумі 268 078,40 грн., оскільки позивач не вказав вид матеріальної допомоги, період, за який вона має бути сплачена та не довів, що має право на її отримання. Крім того, у справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 подав рапорт на отримання матеріальної допомоги, і, що після 01 лютого 2011 року позивач вже не перебував у трудових відносинах із МВС.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача про порушення строку звернення до суду, оскільки згідно із частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач не довів правомірність своєї поведінки щодо невиплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не відшкодовуються.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що рішення в частині стягнення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 206 294,70 грн. (двісті шість тисяч двісті дев`яносто чотири гривні сімдесят копійок).

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Міністерство внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10; ідентифікаційний код 00032684).

Суддя В.А. Кузьменко