Справа № 280/9585/20
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
16 лютого 2021 року (о 12 год. 05 хв.)Справа № 280/9585/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (03168, м.Київ, пр.Повітрофлотський, буд.6; ) про визнання пункту протоколу протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
28.12.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якій просить:

визнати протиправним та скасувати пункт 29 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової' грошової допомоги та компенсаційних сум № 157 від 03 грудня 2020 року;

зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності І групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є особою, якій встановлено статус інваліда війни І групи, що підтверджується посвідченням інваліда війни серії НОМЕР_2 від 15.11.2016. 19.02.1996 при первинному огляді йому встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби. 27.02.1997 йому встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби. 13.07.2016 позивачу первинно встановлено І групу інвалідності, внаслідок поранення отриманого під час виконання обов`язків військової служби. У зв`язку з чим він звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак протокольним рішенням від 03 грудня 2020 року № 157 Міністерство оборони України відмовило позивачу у призначення одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення останньому інвалідності в 1990 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги, а зміна групи інвалідності відбулась понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності. Позивач вважав такі дії відповідача протиправними та наполягає на тому, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги в порядку, установленому постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) у судовому засіданні 28.01.2021. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

25.01.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4523), в якому зазначає, що позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності 19.02.1996, однак на той та при повторних оглядах до 2006 року діяли Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою КМУ від 19.08.1992 №488, якими було визначено, що вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії «ОРАНТА» протягом трьох років з дня настання страхової події. Тобто, як вважає відповідач, позивач мав можливість отримати страхові виплати протягом трьох років з дня встановлення інвалідності, але цим не скористався. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до п.8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Тобто, навіть після встановлення першої групи інвалідності 13.07.2016 пройшло значно більше ніж три роки для звернення з заявою за виплатою. З цих підстав, відповідач вважає, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.11.2016 позивач отримав статус інваліда війни І групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , видане 15.11.2016.

19 лютою 1996 року позивачу первинно встановлено II групу інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії MCE № 117921.

27 лютого 1997 року позивачу встановлено III групу інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, що підтверджується довідкою серії МСЕ № 100309.

04 березня 1998 року позивачу підтверджено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання отриманого під час проходження військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії МСЕ № 040659.

01 березня 1999 року позивачу встановлено III групу інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії МСЕ № 118970.

22 лютого 2000 року позивачу підтверджено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою серії ВТЕ-26 № 031895.

14 червня 2000 року позивачу встановлено II групу інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що під підтверджується довідкою серії МСЕ № 036007.

06 березня 2002 року позивачу підтверджено II групу інвалідності, внаслідок захворювання отриманого під час виконання обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії МСЕ № 036640.

25 лютою 2004 року позивачу підтверджено II групу інвалідності, внаслідок захворювання отриманого під час виконання обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії MCЕ № 037295.

28 лютою 2006 року позивачу підтверджено II групу інвалідності, внаслідок захворювання отриманою під час виконання обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії МСЕ № 039561.

13 липня 2016 року позивачу при повторному огляді первинно встановлено І групу інвалідності, внаслідок захворювання отриманого під час виконання обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0674075.

25.08.2020 позивач подав заяву до Запорізького обласного військового комісаріату щодо направлення документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення про призначення та виплатити йому одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013.

03.12.2020 комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, відмовила у призначені допомоги з таких підстав: інвалідність ОСОБА_1 встановлена 19.02.1996. Ураховуючи, що заявник звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року № 3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». ОСОБА_1 групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності (витяг з протоколу від 03.12.2020 № 157).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням інвалідності I групи, що настала внаслідок поранення, отриманого під час виконання ним обов`язків військової служби.

Як свідчать матеріали справи, І групу інвалідності позивачу встановлено 15.11.2016.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходив з того, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності І групи у позивача виникло саме з дати її встановлення 15.11.2016.

З цих підстав суд зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги та зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 Закону №2011-ХІІ (в редакції станом на 30.09.2016), одноразова грошова допомога призначається та виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з п. «б» ч.1 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ (в редакції станом на 30.09.2016) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи.

Аналогічні положення закріплені й у пункті 6 Порядку№975 (в редакції станом на 25.12.2013) за змістом якого, зокрема, одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи.

Отже, виходячи з положень вказаних норм права, суд вказує на виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням I групи, що є наслідком поранення, отриманого під час виконання ним обов`язків військової служби.

Однак, суд зазначає, що за змістом пункту 8 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Вказані положення Закону набрали чинності з 01.01.2014 відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України від 4 липня 2012 року №5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», а отже діяли як на час встановлення позивачу інвалідності І групи (15.11.2016), так і на час звернення позивача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги (25.08.2020), у зв`язку з чим підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

На вказану норму Закону посилався і відповідач у своєму рішенні про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с.15, витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 157 від 03.12.2020).

Отже, виходячи з положень пункту 8 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, право на отримання одноразової грошової допомоги, передбачене статтею 16 Закону №2011-ХІІ, могло бути реалізоване позивачем протягом трьох років з дня виникнення в нього такого права.

При цьому, суд бере до уваги, що визначений наведеною нормою трирічний строк є присічним і Законом №2011-ХІІ не передбачено можливості його поновлення.

Як встановлено вище право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності І групи у позивача виникло 15.11.2016. Разом з тим, із заявою про призначення такої допомоги, що з огляду на матеріали справи не заперечується учасниками справи, позивач звернувся лише 25.08.2020, тобто поза межами визначеного п. 8 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ трирічного строку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності І групи, оскільки останнім не дотримано визначеного п. 8 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ строку реалізації права на отримання такої допомоги.

Аналогічне застосування норм права здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 12.01.2021 по справі №280/5930/19.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих позивачем доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем вчинено дії у відповідності до критеріїв, визначених ч. 2 статті 2 КАС України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (03168, м.Київ, пр.Повітрофлотський, буд.6; ) про визнання пункту протоколу протиправним та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 16.02.2021.

Суддя Ю.В. Калашник