Справа № 804/3950/15
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 804/3950/15

адміністративне провадження № К/9901/26561/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Гончарової І.А.,

суддів: Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року (колегія суддів: головуючий суддя - Прокопчук Т.С., судді - Божко Л.А., Лукманова О.М.)

у справі №804/3950/15

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, рішення та вимоги,

УСТАНОВИВ:

У березні 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, платник, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - відповідач, контролюючий орган, ДПІ у Бабушкінському районі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень. рішення та вимоги.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що висновки контролюючого органу про неправомірність включення ФОП ОСОБА_1 до складу витрат коштів, сплачених на користь роздрібних торгівельних мереж за договорами про надання (маркетингових) послуг, та неправомірність включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених у ціні вищезазначених послуг, що в свою чергу призвело до заниження платником податку на доходи фізичних осіб на суму 34093,59 грн, податку на додану вартість на суму 44166,67 грн та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 76417,37 грн, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними належними доказами. Вказує, що у перевіряємому періоді вона здійснювала діяльність з постачання на користь великих роздрібних торгівельних мереж трикотажних виробів. За умовами укладених договорів позивачу надавалися послуги з просування поставлених нею товарів у відповідних роздрібних торгівельних мережах, зокрема: розміщення товарів у місцях продажу; включення інформації про товари до рекламних брошур; розміщення інформації про товари на зовнішніх рекламних носіях; послуги з мерчандайзингу тощо. Наголошує на тому, що укладення зазначених договорів було спрямоване на збільшення обсягів продажу поставленої платником продукції та, відповідно, збільшення кількості поставок, що, у свою чергу, призведе до зростання прибутковості ФОП ОСОБА_1 .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року (голосуючий суддя - Озерянська С.І. ) адміністративний позов задоволено повністю:

- скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Бабушкінському районі № від 15.01.2015;

- скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Бабушкінському районі № від 15.01.2015;

- скасовано вимогу ДПІ у Бабушкінському районі про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 06.03.2015;

- скасовано рішення ДПІ у Бабушкінському районі про застосування штрафних санкцій № від 06.03.2015.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, укладаючи договори про надання послуг з контрагентами: ТОВ «АТБ - Маркет», ТОВ «ТБ «Амстор», ТОВ «Контініум - Трейд», ТОВ «РТЦ», ТОВ «Корпорація «ФМ», ТОВ ВКФ «Ліа ЛТД», ТОВ «Реал Гіпермаркет Україна», позивач мав розумну економічну причину (ділову мету) на отримання відповідного економічного ефекту за результатами виконання зазначених господарських операцій. Надані платником первинні документи підтверджують фактичне виконання умов укладених між позивачем та вказаними вище контрагентами договорів про надання послуг. Таким чином висновки контролюючого органу про завищення позивачем витрат, податкового кредиту та заниження належної до сплати суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року апеляційну скаргу ДПІ у Бабушкінському районі задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за умовами договорів про надання послуг, укладених між позивачем та вказаними вище контрагентами, право власності на товар переходить до покупців з моменту приймання товару їх представником і підписання відповідних товаро - транспортних накладних. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками контролюючого органу про те, що у позивача не було розумної економічної причини (ділової мети) при укладанні договорів про надання послуг із вказаними вище контрагентами, оскільки на момент надання (маркетингових та мерчандайзингових) послуг товар, відносно якого такі послуги надавалися, перебував у власності виконавців таких послуг. Також колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що надані позивачем акти здачі - прийняття робіт та звіти про проведення маркетингових досліджень не містять необхідних даних про зміст і обсяг господарських операцій (деталізації наданих послуг), відомостей щодо виду виконаних робіт, їх якості, висновків та рекомендацій за результатами проведених досліджень.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року. На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що надані позивачем на підтвердження фактичного виконання умов договорів про надання послуг первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Вказує, що зазначені договори про надання послуг укладалися з метою збільшення обсягу продажу продукції та включають у себе, зокрема, але не виключно: послуги з розміщення товару в місцях продажу; включення інформації про товари до рекламних брошур; розміщення інформації про товар на зовнішніх рекламних носіях; послуги з мерчандайзингу. Скаржник зазначає, що умовами укладених із ТОВ «АТБ - Маркет», ТОВ «ТБ «Амстор», ТОВ «Контініум - Трейд», ТОВ «РТЦ», ТОВ «Корпорація «ФМ», ТОВ ВКФ «Ліа ЛТД», ТОВ «Реал Гіпермаркет Україна» договорів поставки передбачалась можливість повернення постачальнику нереалізованих контрагентами товарів. Тобто договорами поставки заздалегідь передбачена можливість повернення товару постачальнику без оплати внаслідок низького попиту. Наголошує на тому, що неякісне розміщення товару у торговому залі, недостатній його асортимент та несвоєчасне поповнення товарних залишків призведе до зменшення попиту на товар, обсягів його реалізації, повернення вже поставленого товару постачальнику та відсутності подальших замовлень.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 березня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача.

21 лютого 2018 року від відповідача надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких контролюючий орган зазначає про законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції та безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі.

26 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року).

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами контролюючого органу проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 12.11.2014 №3286/1/173/ НОМЕР_1 .

Як вбачається з Акта перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог, зокрема:

- пунктів 177.2, 177.3, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у розмірі 34093,59 грн, зокрема: за 2011 рік - 5933,75 грн; за 2012 рік - 19519,22 грн; за 2013 рік - 8640,62 грн;

- пункту 4 частини першої статті 4, частини другої статті 6, пункту 1 частини другої статті 7, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI в частині недонарахування сум єдиного соціального внеску за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 у розмірі 76417,37 грн;

- підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України в частині заниження податку на додану вартість у сумі 51843,72 грн;

На підставі Акта перевірки 15.01.2015 відповідач прийняв:

- податкове повідомлення-рішення № , яким платнику збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 42617,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення № , яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 55208,59 грн;

- рішення № про застосування штрафних санкцій, яким ФОП ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штрафні санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 8439,18 грн;

- податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № , якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в сумі 76417,37 грн.

29.01.2015 позивач оскаржила вищезазначені податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області).

За результатами розгляду скарги податкові повідомлення-рішення від 15.01.2015 № , № залишені без змін. Рішення від 15.01.2015 № про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 15.01.2015 скасовані. Сформовано нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 06.03.2015 з єдиного внеску на суму 76417,37 грн та прийнято рішення від 06.03.2015 № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 6844,29 грн.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 15.01.2015 № , № , рішення від 06.03.2015 № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 06.03.2015 протиправними, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Відповідно до статті 159 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (у редакції, що діє з 15.12.2015), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) у редакціях, що були чинними на момент їх виникнення.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Пунктами 177.1, 177.2 статті 177 ПК України встановлено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 ПК України).

Відповідно до пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до частини другої статті 71 КАС України (у редакції, що була чинною до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит/витрати містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 КАС України (у редакції, що була чинною до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що між ФОП ОСОБА_1 (Змовник) та ТОВ "АТБ Маркет" (Виконавець) укладено договір про надання послуг від 19.03.2012 №39530, за умовами якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику послуги, а Замовник прийняти та оплатити їх на умовах визначених у договорі. Додатком №1 до вказаного вище договору встановлено перелік послуг, які надаються Виконавцем, та їх вартість.

Також між ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) та ТОВ «Торгівельний дім «Асмтор» (Покупець) укладено додаткову угоду до договору від 14.12.2010 №11290, за умовами якої Покупець зобов`язується надавати послуги, спрямовані на збільшення обсягу реалізації товару, а саме послуги з передпродажної підготовки та просування товарів Постачальника. Пунктом 1.2 вищезазначеної додаткової угоди визначено перелік маркетингових, інформаційних та рекламних послуг, які Покупець надає Постачальнику.

01.01.2012 між платником (Замовник) та ТОВ «Континіум-Трейд» (Виконавець) укладено договір про надання маркетингових послуг та послуг мерчандайзингу №М-267-12, за умовами якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику маркетингові послуги та послуги мерчандайзингу, а Замовник зобов`язується приймати та оплачувати послуги на умовах цього договору. Додатком №1 до зазначеного договору передбачено, що Виконавець надає Замовнику послуги з передпродажної підготовки товару.

Крім того, 05.04.2013 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ТОВ «РТЦ» (Виконавець) укладено договір про надання маркетингових послуг №182-М, за умовами якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику маркетингові послуги - послуги, які забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері реалізації товарів, поставлених Замовником, через роздрібні торгівельні мережі Виконавця. Договором також передбачений перелік послуг, які надаються Виконавцем.

Між позивачем (Замовник) та ТОВ «Корпорація «ФМ» (Виконавець) укладено договір про надання маркетингових послуг №456/1 від 29 жовтня 2012 року, за умовами якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику за оплату послуги по направленням, зазначеним у чинному договорі, а Замовник зобов`язується прийняти виконану роботу та оплатити її.

Також між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та Філією «Абсолют-Київ» ТОВ ВКФ «ЛІА» ЛТД (Виконавець) укладено договір про надання маркетингових послуг №557/12 від 01.06.2012, за умовами якого Замовник доручає Виконавцю, а Виконавець зобов`язується надати Замовнику за плату маркетингові послуги, а саме послуги у сфері вивчення ринку, політики цін, організації та управління руху продукції до споживача, стимулювання збуту товарів, поставлених Замовником.

01.11.2011 між позивачем (Замовник) та ТОВ «Реал Гіпермаркет Україна» (Виконавець) укладено договір поставки товарів та надання послуг №24632, за умовами якого сторони домовилися про залучення співробітників Постачальника для розміщення товару Постачальника на полицях торгових залів гіпермаркетів Реал.

На підтвердження фактичного виконання умов зазначених договорів позивач надала копії актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), податкових накладних, замовлень на поставку, банківських виписок, фотоматеріалів та рекламних брошур.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем первинні документи підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «АТБ-Маркет», ТОВ «ТБ «Амстор», ТОВ «Контініум-Трейд», ТОВ «РТЦ», ТОВ «Корпорація «ФМ», ТОВ ВКФ «Ліа ЛТД», ТОВ «Реал Гіпермаркет Україна» у періоді, що перевірявся, та містять відомості, які у повній мірі відображають зміст зазначених господарських операцій.

Фактичне здійснення позивачем поставки товару на адресу вказаних вище контрагентів контролюючим органом не оспорюється.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що при укладанні договорів про надання послуг із вказаними вище контрагентами позивач не мала розумної економічної причини (ділової мети) з посиланнями на те, що на момент надання контрагентами (маркетингових та мерчандайзингових) послуг товар, щодо якого такі послуги надавалися, перебував у власності виконавців таких послуг. Натомість Суд приймає до уваги доводи скаржника про те, що укладені між позивачем та вказаними вище контрагентами договори поставки продукції передбачали можливість повернення товару без оплати постачальнику у разі низького попиту на товар, а тому позивач була прямо зацікавлена у збільшенні попиту на поставлений нею товар, належному розміщенні товару у торговому залі, своєчасному поповненні товарних залишків на полицях, розповсюдженні інформації про товар тощо.

Враховуючи вищевикладене, Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність формування позивачем податкового кредиту та витрат за результатами господарської діяльності із вказаними вище контрагентами у періоді, що перевірявся, та протиправність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень відповідача від 15.01.2015 № та № .

Крім того, враховуючи правильність відображення платником у спірному періоді даних податкового обліку, оскаржувані вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 06.03.2015 з єдиного внеску в сумі 76417,37 грн та рішення від 06.03.2015 № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 6844,29 грн також є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 345, 349, 352, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року скасувати, залишивши в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіІ.А. Гончарова І.Я.Олендер Р.Ф. Ханова