Справа № 640/25071/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Київ № 640/25071/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Васильєвої Ю.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Верховного суду

третя особа суддя Верховного Суду Ємець О.П

про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі

за участю представників сторін:

позивача - Курапової Катерини Миколаївни

від відповідача - Гаук Наталії Ігорівни

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. П. Орлика,8), третя особа - суддя Верховного Суду ОСОБА_2 (01043, м. Київ, вул. П. Орлика,8), в якому просить суд:

- скасувати наказ керівника апарату О.Булки від 15 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді патронатної служби управління забезпечення роботи другої судової палати секретаріату Касаційного кримінального суду з 15 вересня 2020 року відповідно до підстав припинення трудового договору, передбачених іншими законами (пункт 9 частини першої статі 36 Кодексу законів про працю України) та подання судді;

- зобов`язати керівника апарату поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді патронатної служби управління забезпечення роботи другої судової палати секретаріату Касаційного кримінального суду;

- зобов`язати керівника апарату надати ОСОБА_1 щорічну основну відпустку та відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- стягнути з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 вересня 2020 року і до дня поновлення на посаді.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вважає наказ про звільнення від 15.09.2020 року протиправним, таким що порушує її права, в тому числі право на материнство.

Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року відкрито провадження у справі.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем на підставі подання судді про звільнення позивача із займаної посади, який заперечив можливість своєї подальшої співпраці із позивачем, та ґрунтується на нормах спеціального закону, а тому не може бути скасований.

Протокольною ухвалою від 15.12.2020 року до справи було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача суддю Верховного суду ОСОБА_3 .

В судовому засіданні 10.02.2021 року проголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом під час розгляду справи, 15.12.2017 року на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки керівника апарату Верховного Суду № 501-к позивача, за поданням судді, було призначено на посаду помічника судді патронатної служби управління забезпечення першої судової палати секретаріату Касаційного кримінального суду на час виконання ОСОБА_4 повноважень судді Верховного Суду у Касаційному кримінальному суді.

02.12.2019 на підставі наказу керівника апарату Верховного Суду №3632-к позивача за поданням судді було переведено на посаду помічника судді патронатної служби управління забезпечення другої судової палати секретаріату Касаційного кримінального суду на час виконання ОСОБА_3 повноважень судді Верховного Суду у Касаційному кримінальному суді.

Цього ж дня, на підставі заяви позивача від 02.12.2019, було видано наказ керівника апарату Верховного Суду №3633-к про вихід на роботу ОСОБА_1 з 3.12.2019 року.

Згідно з листком непрацездатності серії АЛА №012419 позивача було звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю і пологами до 14.09.2020 року.

11.09.2020 року на ім`я керівника апарату Верховного Суду позивачем була подана заява про надання їй частини щорічної основної оплачуваної відпустки: з 12.09.2020 тривалістю 12 календарних днів (за період роботи 2017-2018 pp.), з 28.09.2020 тривалістю 10 календарних днів (за період роботи 2018-2019 pp.), щорічної основної та додаткової відпустки з 08.10.2020 (за період роботи 2019-2020 pp.) та заяву про надання відпустки для догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані заяви було отримано Верховним Судом 14.09.2020 та цього ж дня листами за № 1/0/161-20, № 2274/0/2-20 повідомлено позивачу про необхідність оформлення їх у відповідності до вимог законодавства з огляду на те, що заяви помічника судді про надання відпуски в силу підпорядкованості працівника патронатної служби, повинні бути погоджені з безпосереднім керівником (суддею).

Крім того, відповідачем було зазначено, що бажаний період надання щорічної відпустки з 12.09.2020 припадає на період тимчасової непрацездатності заявниці, а заява про надання соціальної відпустки не містить бажаної дати її початку.

15.09.2020 року суддею Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду Ємець О.П було внесено керівникові апарату Верховного суду подання про звільнення позивача.

На підставі чого, 15.09.2020 року керівником апарату Верховного суду було видано наказ № 2361-к про звільнення позивача із займаної посади, відповідно до підстав припинення трудового договору, передбачених іншими законами (пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України) та подання судді.

Незгода позивача із прийнятим наказом зумовила її звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішені якого суд виходить із наступного.

За приписами частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статті 92 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ), який набув чинності 01.05.2016, посаду помічника судді віднесено до посад патронатної служби.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 92 Закону від 10.12.2015 № 889-VІІІ Про державну службу, до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.

Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

Працівник патронатної служби може бути достроково звільнений з посади за ініціативою особи, працівником патронатної служби якої він призначений, або керівника патронатної служби.

Відповідно до п.5 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року, помічник судді у своїй роботі керується Конституцією, законом «Про судоустрій і статус суддів», ст.92 закону «Про державну службу», відповідними процесуальними кодексами, іншими законами та нормативно-правовими актами, Правилами поведінки працівника суду, рішеннями зборів суддів відповідного суду, інструкцією з діловодства суду, правилами внутрішнього трудового розпорядку суду, цим положенням, а також посадовою інструкцією.

Пунктом 7 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року визначено, що судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Згідно з п. 12 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року, трудові відносини з помічником (помічниками) судді припиняються в день припинення повноважень безпосереднього керівника та/або в день відрахування безпосереднього керівника зі штату суду або в день ухвалення з`їздом суддів рішення про обрання РСУ в новому складі. Наказ про звільнення видається керівником апарату відповідного суду на підставі подання безпосереднього керівника та/або на підставі наказу про відрахування безпосереднього керівника зі штату суду.

Помічник судді може бути звільнений з посади за наказом керівника апарату суду в порядку, визначеному законодавством про працю, на підставі або заяви про звільнення за власним бажанням, або за поданням судді, у тому числі у зв`язку з дискредитацією помічника судді (вчинення такого проступку помічником, що підриває довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного судді в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби як помічника судді), або у випадках, визначених п.11 цього положення чи в порядку врегулювання конфлікту інтересів згідно із законодавством.

У разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді із займаної посади у встановленому законом порядку помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Прийняття особи на посаду помічника судді в силу вимог статті 92 Закону №889-VIII , статті 157 Закону України №1402- VIIІ має свою специфіку.

Зокрема, суддя самостійно здійснює добір помічника, який призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Такий порядок існує з метою якісного здійснення правосуддя, оскільки гарантує довіру судді до помічника, а тому суддя має право внести подання керівнику апарату відповідного суду про його звільнення. Незалежність судді і авторитет суду залежать від злагодженої взаємодії між суддею і його помічником, передумовою якої є високі професійні і морально-етичні якості помічника.

З огляду на вказані норми, у правовідносинах із суддею помічник перебуває в безпосередньому, прямому підпорядкуванні, а призначення, звільнення, застосування заходів заохочення чи дисциплінарного стягнення, надання йому відпусток - покладено на розсуд судді і може відбуватися виключно за обов`язковим погодженням із суддею.

Помічнику не може бути надано відпустку керівником апарату суду без погодження його судді, як і не може бути примушено суддю до співпраці з помічником, оскільки керівник апарату суду не має повноважень на ревізування таких рішень судді і це нівелювало б самий зміст патронатної служби.

Як зазначалось вище, позивач 15.09.2020 року звернулася до судді ОСОБА_3 із заявою про надання відпусток на підставі статей 179, 180 КЗпП України, проти чого він заперечив, про що свідчать візування на заявах позивача від 14.09.2020 року.

Стаття 180 КЗпП України визначає обов`язок власника або уповноваженого ним органу за заявою жінки приєднати до відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами щорічні основну і додаткову відпустки. Статтею 179 цього Кодексу встановлено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Разом з тим, особливості прийняття особи на посаду патронатної служби, її проходження та звільнення регулюється спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними під час вирішення даного спору.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 18 Положення позивач узгодила із суддею графік відпусток на 2020 рік, у якому виявила бажання використати їх у березні та квітні 2020 року, про що свідчить витяг із графіку відпусток працівників секретаріату Касаційного кримінального суду у 2020 році.

До моменту звільнення позивача, тобто до 15.09.2020 заяву про внесення змін до графіку відпусток у зв`язку з бажанням використати їх у вересні та жовтні 2020 року, позивач судді не подавала та його погодження на такі зміни не отримувала.

Крім того, на заявах позивача про надання відпусток, суддею Ємцем О.П. були власноруч зроблені написи про заперечення надання таких відпусток.

В зв`язку із чим, керівник апарату, з урахуванням заперечень безпосереднього керівника позивача, не міг надати відпустку відповідно до вимог Закону України «Про відпустки», а відтак позовна вимога про зобов`язання вчинити певні дії, а саме- надати щорічну основну відпустку та відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не підлягає задоволенню.

Стосовно доводів позивача про протиправність її звільнення, суд відхиляє такі доводи, як безпідставні, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до листка непрацездатності серії АЛА №012419 позивача було звільнено від роботи в зв`язку із вагітністю та пологами до 14.09.2020 року.

Спірним наказом від 15.09.2020 року позивача було звільнено з посади помічника судді.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Водночас, в силу вимог частини четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу» на працівників патронатної служби дія частини третьої статті 184 КЗпП України не розповсюджується, а отже заборона від звільнення, передбачена вказаною нормою, не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Разом з тим, за правилами частини 3 статті 40 КЗпП України, на яку позивач також посилається в обґрунтування своєї позиції, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Поміж тим, як встановлено судом, звільнення позивача з посади помічника на підставі наказу було здійснене у відповідності до правил спеціального закону на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на наступний день після закінчення відпустки, наданої позивачу в зв`язку із вагітністю та пологами.

Таким чином, твердження позивача про порушення відповідачем вимог ч.3 статті 40 КЗпП України є необґрунтованим.

З огляду на викладене, звільнення позивача було здійснене на підставі спеціального нормативно-правового акту (Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Положення №21) та з дотриманням трудових і соціальних гарантій, визначених Кодексом законів про працю України, а отже доводи позивача про порушення її прав в спірних правовідносинах та протиправність звільнення на підставі пункту 9 статті 36 КЗпП України не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Доказів зворотного позивачем суду не надано і матеріали справи не містять.

За встановлених обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наказ керівника апарату № 2361-к від 15.09.2020 року про звільнення з посади помічника судді ОСОБА_1 за поданням судді є правомірним, таким, що прийнятий у відповідності до положень КЗпП України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 року №21, тобто відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, а тому не підлягає скасуванню.

Таким чином, в задоволенні вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу від 15.09.2020 №2361-к слід відмовити.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволення основної позовної вимоги, то підстави для задоволення вимог про поновлення позивача на посаді помічника судді, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які в розумінні п. 23 ч.1 ст. 4 КАС України є похідними від основної вимоги, у суду також відсутні.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, на підставі ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 139, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено і підписано 15 лютого 2021 року

Суддя Н.Г. Вєкуа