Справа № 500/3435/20
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3435/20

09 лютого 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

за участю:

секретаря судового засідання Павловського Ю.Б.

представник позивача Фльорків О.В.
представник відповідача Ганкевич Н.В.
представник відповідача Костишин О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2020 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, в якій позивач просить:

- визнати протиправною відмову управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради у видачі ОСОБА_1 будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопіль);

- зобов`язати управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради видати ОСОБА_1 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопіль).

На звернення позивача у встановленому законом порядку щодо надання йому будівельного паспорта на забудову земельної ділянки для будівництва садового будинку в районі примикання об`їзної дороги до автомобільної дороги Н-02 Львів-Тернопіль управлінням містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради листами від 20.10.2020 за вих. №1900/14 повідомлено про відсутність можливості щодо надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки, чим, фактично, позивачу відмовлено у видачі будівельного паспорта.

З таким рішенням суб`єкта владних повноважень та відмовою у видачі будівельного паспорта на забудову земельної ділянки позивач не погоджується, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

27.11.2020 від відповідача управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду поступив відзив на позовну заяву.

Заперечуючи щодо позовних вимог представник відповідача серед іншого зазначає, що позивач в обґрунтування своїх тверджень та висновків не надав жодного належного та допустимого доказу, щоб підтверджували підстави порушення позивача прав на забудову земельної ділянки в межах її цільового призначення.

Вважає, що управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради розглядало звернення позивача щодо надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки в районі автомобільної АДРЕСА_2 ) в межах повноважень і з дотриманням норм чинного законодавства, лист управління від 20.10.2020 №1900/14 надано відповідно до вимог чинного законодавства та жодним чином не порушують права позивача, тому підстави для їх скасування відсутні.

Ухвалою суду від 30.11.2020 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 22.12.2020 о 10:45 год.

08.12.2020 до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.

Ухвалою суду від 22.12.2020, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) оголошено перерву до 20.01.2021 до 10:00 год. для надання представником відповідача додаткових доказів.

20 січня 2021 року в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) оголошено перерву до 09.02.2021 до 11:30 год. для ознайомлення із додатковими доказами.

В судовому засіданні 09.02.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представники відповідача управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради в судовому засіданні 09.02.2021 проти задоволення позову заперечили з мотивів, наведених у відзиві.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області ( АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161724175 від 01.04.2019 право власності позивача на земельну ділянку набуто на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстрованого за №756 від 01.04.2019 посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А.

Позивач ОСОБА_1 звернулася в Центр надання адміністративних послуг із заявою щодо видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки загальною площею 0,06 га за адресою АДРЕСА_3 з відповідним пакетом документів.

Управлінням містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради направлено листа від 20.10.2020 №1900/14, в якому зазначено, що згідно статті 39 Земельного кодексу України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і правил. Відповідно до чинної містобудівної документації на місцевому рівні - генерального плану м. Тернополя та плану зонування території м. Тернополя, вищезазначена територія знаходиться за межами міста Тернополя в проектній межі міста та визначена на перспективу для подальшого територіального розвитку сельбищної зони під розташування садибної житлової забудови (зона Ж-1) з об`єктами торгівлі (зона Г-6), а на схемі територіального районування м. Тернополя назва даного мікрорайону є умовною.

Зазначено, що вказана територія, на якій розміщена дана земельна ділянка, не передана у встановленому законодавством порядку в комунальну власність Тернопільської міської ради і відноситься до земель державної власності, розпорядником якої на даний час є територіальний орган Держгеокадастру в Тернопільській області.

Також вказано, що Тернопільська міська рада позбавлена можливості вчиняти будь-які дії по забудові даної території, а тому управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради позбавлене можливості щодо надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки, розташованої за межами міста.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За нормами до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є джерелом права в Україні, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статей 316 - 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 373 Цивільного кодексу України передбачено зокрема, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно зі статтею 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що обов`язковими ознаками права власності на землю є володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою відповідно до закону і використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Право власника на забудову на своїй земельній ділянці здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі - Закон №3038-VI) детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно із частинами першої статті 16 Закону №3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях. (частина друга статті 16 Закону №3038-VI)

Відповідно до частини другої статті 19 Закону №3038-VI детальний план території за межами населених пунктів розробляється відповідно до схеми планування території (частини території) району та/або області з урахуванням державних і регіональних інтересів.

Розроблення детального плану території за межами населених пунктів та внесення змін до нього здійснюються на підставі розпорядження відповідної районної державної адміністрації, крім випадків, якщо законами встановлений інший порядок.

Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території). (частина четверта статті 19 Закону №3038-VI).

Детальний план території індивідуальних земельних ділянок садівницького поселення, що розташовані за межами м. Тернополя на території міської ради (автодорога Краковець - Львів - Тернопіль - Умань Н-02) загальною площею 84,3 га з майбутньою реконструкцією під поселення садибної забудови, затверджений розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 22.08.2018 №636-од.

Після затвердження детальний план території має статус основного документу, яким визначаються:

- вихідні дані щодо розміщення окремих об`єктів містобудування, відведення та вилучення земельних ділянок, встановлення та зміни їх цільового призначення;

- визначення містобудівних умов та обмежень;

- проектування будинків і споруд різного призначення;

- проектування мереж і споруд інженерно-транспортної інфраструктури та інженерного забезпечення території;

- проведення гідравлічних розрахунків інженерних мереж;

- проведення містобудівних розрахунків у разі інвестиційних намірів щодо забудови або зміни допустимого виду використання об`єкта нерухомого майна;

- розроблення схеми санітарного очищення і прибирання територій;

- розроблення проектів земельних відводів окремих земельних ділянок;

- розроблення проектів землеустрою щодо впорядкування території для потреб міста. Згідно з завданням на проектування основні показники детального плану території визначені на етапи. Реалізація першого етапу п`ять років до 2023 року.

В містобудівному аспекті територія проекту сформована двома основними чинниками:

- садибна забудова на території всієї ділянки;

- громадська забудова в північно-західній і північно-східній частинах ділянки.

При вирішенні планувальної організації території особливу увагу приділено узгодженню проектних рішень з діючим Генеральним планом та планом зонування м. Тернополя. Згідно з цими документами в межах ДПТ планується проектування та будівництво садівницького поселення з майбутньою реконструкцією їх під садибну забудову з об`єктами громадського призначення.

В результаті аналізу існуючої забудови та території проекту, виявлено, що дана ділянка передбачена під індивідуальне будівництво садівницького поселення з виділеними зонами адміністративно-громадської забудови та зони зелених насаджень спеціального призначення в якій прокладені електричні мережі і яка одночасно служить буферною зоною між садибною забудовою і автомобільною дорогою республіканського значення, а також об`їзною дорогою міста Тернополя. Всі зони взаємно пов`язані між собою і створюють єдину зону житлової забудови, пов`язаних з нею громадських центрів, а також підприємств повсякденного та періодичного обслуговування населення з вулично-дорожньою мережею.

На ділянці проектування розміщено 882 садівницькі ділянки для організації позаміського відпочинку громадян/ведення садівницького та городницького господарства з можливістю розташування садових або дачних будинків.

У зв`язку із майбутньою реконструкцією садівничого поселення під поселення садибної забудови в східній частині ділянки проектування за зоною зелених насаджень від об`їзної дороги передбачено зону культурно-громадського центру з розміщенням на ній дошкільно - навчальних закладів, закладів відпочинку, обслуговування та торгівлі.

Функціональне призначення території відповідає проектним рішенням попередньо розробленої містобудівної документації.

Таким чином, Детальним планом території, як містобудівною документацією, чітко визначено планувальну організацію та розвиток території (земельних ділянок садівницького поселення, що розташовані за межами, м. Тернополя на території міської ради (автодорога Краковець - Львів - Тернопіль - Умань Н-02), в тому числі визначено: принципи планувально - просторової організації забудови; червоні лінії та лінії регулювання забудови; функціональне призначення, режим та параметри забудови земельних ділянок садівницького поселення, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; містобудівні умови та обмеження (уточнення) містобудівних умов; потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; систему інженерних мереж; порядок організації транспортного і пішохідного руху; порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; межі прибережних захисних смуг.

Частиною другою статті 24 Закону №3038-VI визначено, що зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій; а відповідно до частини п`ятої статті 25 Закону №3038-VI встановлення режиму забудови територій, визначених для містобудівних потреб, не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, зміни адміністративно-територіальних меж до моменту вилучення (викупу) земельних ділянок.

З врахуванням наведеного, забудова земельної ділянки та будівництво позивачем садового будинку на земельній ділянці відповідає цільовому призначенню земельної ділянки та містобудівній документації.

У відповідності до частини другої статті 29 Закону №3038-VI фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

За нормами абзацу 5 частини третьої статті 29 Закону №3038-VI перелік об`єктів будівництва для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Відповідно до статті 27 Закону №3038-VI забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки. Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів; перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно пункту 1.2 Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України №103 від 05.07.2011 (далі - Порядок №103), будівельний паспорт забудови земельної ділянки визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту, благоустрою та озеленення на земельній ділянці.

Відповідно до пункту 1.4. Порядку №103 розроблення будівельного паспорта за межами населених пунктів здійснюється відповідно до детальних планів територій та планувальних рішень проектів садівницьких та дачних товариств.

Згідно пункту 2.1 Порядку видача №103 будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури безпосередньо, через центри надання адміністративних послуг та/або через Єдиний державний портал адміністративних послуг. Будівельний паспорт надається уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих, днів з дня надходження пакета документів, до якого входять: заява на видачу будівельного паспорта зі згодою замовника на обробку персональних даних за. формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку; засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію; ескізні наміри забудови (місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, відстані до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об`єктів, інженерних мереж і споруд, фасади та плани поверхів об`єктів із зазначенням габаритних розмірів, перелік систем інженерного забезпечення, у тому числі автономного, що плануються до застосування, тощо); проект будівництва (за наявності); засвідчена в установленому порядку згода співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову.

Пунктом 2.4 Порядку №103 передбачено, що пакет документів для видачі будівельного паспорта повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику з наступних підстав:

- неподання повного пакета документів, визначених пунктом 2.1 або 2.2 цього розділу;

- невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Суд зазначає, що позивачем з метою отримання будівельного паспорту для забудови своєї земельної ділянки подано усі необхідні документи, передбачені пунктом 2.1. Порядку №103.

Крім того надання позивачем повного пакета документів, визначених у пункті 2.1. Порядку №103 не заперечується відповідачем у листі від 20.10.2020 за вих. №1900/14.

Також суд звертає увагу, що згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 15.11.2019 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" визначено передати Тернопільській міській раді (Тернопільська об`єднана територіальна громада) у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 659,2149 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Кобзарівської, Курівецької, Малашовецької та Чернихівської сільських рад Зборівського району та Тернопільської міської ради Тернопільської області.

Рішенням сорок першої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради від 06.12.2019 №7/41/160 "Про прийняття в комунальну власність земельних ділянок розміщених на території Тернопільської міської територіальної громади" погоджено Тернопільській міській раді (Тернопільській об`єднаній територіальній громаді) прийняття в комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 659,2149 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Кобзарівської, Курівецької, Малашовецької та Чернихівської сільських рад Зборівського району та Тернопільської міської ради.

Відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів - Тернопіль).

Додатково суд звертає увагу, що згідно листа Тернопільської районної державної адміністрації від 25.0.2020 №01-66//01-11 повноваження відділу житлово - комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля поширюється винятково на територію Тернопільського району. Земельні ділянки розташовані за межами міста Тернополя на території Тернопільської міської ради (автодорога Краковець - Львів - Тернопіль - Умань Н02) не входять до території Тернопільського району.

Тому, відділ житлово - комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля Тернопільської районної державної адміністрації жодних дозвільних документів, що стосувалися земельних ділянок на території Тернопільської міської ради, не видавав і не видає.

Згідно з пункту 1.1 Положення про управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради, що є додатком до рішення Тернопільської міської ради від 22.02.2019 №7/32/27, управління містобудування, архітектури та кадастру є виконавчим органом Тернопільської міської ради, підконтрольним і підзвітним раді, підпорядковане виконавчому комітету та міському голові.

Відповідно до пункту 3.19 вказаного Положення управління видає будівельні паспорти забудови земельної ділянки.

Таким чином, управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради є уповноваженим органом містобудування та архітектури, котрий у відповідності до вимог статті 27 Закону №3038-VI та пункту 2.1 Порядку №103 видає будівельні паспорти забудови земельних ділянок на території Тернопільської міської ради.

Відтак, позивач звернувся до уповноваженого органу та дотримався встановлених Законом №3038-VI та Порядком №103 усіх необхідних умов для отримання будівельного паспорту.

Враховуючи наведені положення законодавства та виходячи з встановлених обставин у цій справі, суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмови управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради у видачі ОСОБА_1 будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопіль)

Крім того, у відповідності з Рекомендаціями №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженнями є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Згідно з науковим висновком Верховного Суду від 13.04.2018 щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією:

- дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

В свою чергу, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може безпідставно втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

При цьому, з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради видати ОСОБА_1 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопіль), суд здійснить безпідставне втручання у дискрецію суб`єкта владних повноважень та перебере на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до його компетенції.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На думку суду відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, не виконано та не доведено правомірність та законність його дій, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З метою відновлення порушених прав позивача суд вважає, що належним способом захисту є зобов`язання управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопіль) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За нормами пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою та третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частини друга статті 134 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною четвертою статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката визначено у частині п`ятій статті 134 України КАС, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу положень статті 134 КАС України слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

На підтвердження заявлених вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу представником позивача надано:

копію договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 23.10.2020;

копію додатку №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 23.10.2020;

копію акту №1 обсягу наданої правничої (правової) допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 27.10.2020;

копію виписки за рахунками за 27.11.2020 про оплату гонорару за договором про надання правничої допомоги від ОСОБА_1 в розмірі 3000,00 грн.;

В акті №1 обсягу наданої правничої (правової) допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 27.11.2020 зазначено опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом адвокатського об`єднання:

Формування правової позиції та підготовка позовної заяви, складання додатків до позовної заяви, копіювання документів - кількість затрачених годин 3, вартість послуг 3000,00 грн.

Загальна сума витрат на правову допомогу згідно акту №1 складає 3000,00 грн.

Суд погоджується з такою сумою та вважає її співмірною.

Таким чином, при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд враховує, що адміністративна справа №500/3435/20 в силу пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України є справою незначної складності, що зумовило її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, тому до стягнення підлягає 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Таким чином, суд дійшов висновку, що слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в у розмірі 840,80 грн.

Щодо позовної вимоги про встановлення судового контролю, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Норми частини першої статті 382 КАС України кореспондують з положеннями частини шостої статті 246, пункту 4 частини першої статті 322 названого Кодексу, згідно з якими у резолютивній частині рішення суду першої інстанції зазначається, відповідно, встановлений судом порядок та строк виконання рішення, встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України Про виконавче провадження. Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України Про огляд практики застосування адміністративними судами статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України від 13.03.2017 № 3, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття постанови у справі.

Пленум Вищого адміністративного суду України також наголосив, що наведене є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої інстанції може під час прийняття рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту із накладенням штрафу.

Відтак, суд відмовляє в задоволенні даної позовної вимоги.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково. Визнати протиправною відмову Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради у видачі ОСОБА_1 будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,0598 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопііль).

Зобов`язати Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,0598 ra, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :17:002:0861, за межами населеного пункту на території Тернопільської міської ради Тернопільської області (автодорога Н02 Львів-Тернопіль).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних, асигнувань Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати 840 (вісімсот сорок) грн. 40 коп. зі сплати судового збору та 3 000 (три тисячі) грн. за надання правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради (місцезнаходження/місце проживання: вул. Коперника, 1,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 34334305) .

Головуючий суддя Подлісна І.М.