Справа № 640/11434/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просила: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 30.01.2019 № щодо сплати штрафу у розмірі 20% у сумі - 8942,64 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання (податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою - власником об`єктів житлової нерухомості), у розмірі - 44713,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскільки усі суми податкових зобов`язань сплачено своєчасно, вказане виключає наявність підстав для застосування штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.01.2019 № у частині нарахування штрафу у сумі 3501,10 грн.

У позові про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.01.2019 № у частині нарахування штрафу у сумі 5441,54 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.01.2019 № щодо нарахування штрафу у сумі 5441,54 грн. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 29.09.2017 позивач змінила свою адресу місця реєстрації з АДРЕСА_1 , на АДРЕСА_2 .

Відтак, направлення контролюючим органом на адресу: АДРЕСА_1 податкового повідомлення-рішення від 15.09.2017 №102382-13 про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з фізичних осіб за 2016 рік, є неправомірним.

На думку апелянта, у період спірних правовідносин норма пункту 42.4 статті 44 Податкового кодексу України не діяла, оскільки набрала законної сили лише з 01.01.2018.

Крім того, враховуючи, що податкове повідомлення-рішення не було надіслане податковим органом у строки, визначені пунктом 266.7.2 пункту 266 Податкового кодексу України, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Окрім того, апелянт просить здійнити заміну відповідача з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на Головне управління ДПС у місті Києві.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у місті Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у місті Києві.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що слід замінити сторону - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18.02.2003 № НОМЕР_1 .

Крім того, позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 1379,8 кв.м.

У 2019 році ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку позивача щодо своєчасної сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік за результатами якої складено акт від 17.01.2019 № 58/26-15-13/ НОМЕР_2 , яким встановлено наступні порушення пп. 266.10.1 п. 266.10 статті 266 ПК України:

- узгоджена сума податкового зобов`язання 27207,70 грн. - граничний термін сплати 24.02.2018, дата фактичного погашення податкового боргу - 19.07.2018, сума погашення податкового боргу - 27207,70 грн., кількість днів затримки - 145 (податкове повідомлення-рішення від 15.09.2017 № 102382-13);

- узгоджена сума податкового зобов`язання 699,55 грн. - граничний термін сплати 24.09.2018, дата фактичного погашення податкового боргу - 13.12.2018, сума погашення податкового боргу - 699,55 грн., кількість днів затримки - 80 (податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 № 0-2651);

- узгоджена сума податкового зобов`язання 16805,95 грн. - граничний термін сплати 21.08.2018, дата фактичного погашення податкового боргу - 21.09.2018, сума погашення податкового боргу - 16805,95 грн., кількість днів затримки - 31 (податкове повідомлення-рішення від 21.06.2016 № 27004-13).

У свою чергу, 30.01.2019 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким зобов`язано сплатити штраф у розмірі 8942,64 грн.

Згідно розрахунку штрафних санкцій зазначено дати граничних строків погашення податкових зобов`язань: за податковим повідомленням-рішенням від 15.09.2017 № 102382-13 - 25.02.2018; за податковим повідомленням-рішенням від 27.06.2018 № 0-2651 - 25.09.2018; за податковим повідомленням-рішенням від 21.06.2016 № 27004-13 - 22.08.2018.

Позивачем подано скаргу на податкове повідомлення-рішення від 30.01.2019 № за результатом розгляду якого Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 02.04.2019 № 2584/Б/99-99-11-05-01-25 у якому, зокрема, зазначено, що податкове зобов`язання за 2016 рік у розмірі 44013,64 грн. (з терміном сплати 24.02.2018) погашено за рахунок переплати 16805,96 грн. та сплати 19.07.2018 суми 27207,70 грн.

При цьому, податковим органом зазначено про приведення у відповідність облікову картку платника податків позивача, а саме відображено нарахування податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік згідно податкового повідомлення-рішення від 21.06.2016 № 27004-13, як наслідок 21.08.2018 в обліковій картці платника виник податковий борг у розмірі 16805,96 грн., який був погашений 21.09.2018. Також, у зв`язку з несвоєчасною сплатою податкового зобов`язання за 2016 рік нараховувалась пеня в сумі 699,57 грн., яка сплачена платником податків 13.12.2018.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки застосовані відповідачем штрафні санкції за порушення граничного строку сплати податкового зобов`язання, визначеного податковими повідомленнями-рішеннями від 27.06.2018 № 0-2651 та від 21.06.2016 № 27004-13, згідно з рішенням про результати розгляду скарги від 02.04.2019 № 2584/Б/99-99-11-05-01-25, є наслідком «приведення у відповідність облікової картки платника ФО ОСОБА_1 », внаслідок чого 21.08.2018 виник податковий борг у розмірі 16805,96 грн., що не був своєчасно відображений у обліковій картці платника податків за звітний 2015 рік, втім зазначену суму податкового боргу у 16805,96 грн. позивачем сплачено внаслідок отримання листів ГУ ДФС у м. Києві від 30.08.2019 №45563/Б/26-15-17-03-27 та від 16.11.2018 № Б/26-15-17-03-27, що свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік в сумі 3501,10 грн.

Однак, враховуючи, що відповідачем правомірно направлено податкове повідомлення-рішення від 15.07.2017 № 102382-13 за адресою: АДРЕСА_1 , тому судом першої інстанції відмовлено у скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.01.2019 № в частині нарахування штрафу у сумі 5441,54 грн.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 №71-VIІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі, нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.

Водночас, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (п.п. 266.3.1, п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Згідно п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

З наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що підставою для нарахування та сплати податку на нерухоме майно є право власності на відповідну житлову та/або нежитлову нерухомість. При цьому, об`єктом оподаткування може бути як об`єкт нерухомості в цілому, так і його частка. Якщо особа володіє об`єктом на умовах спільної часткової власності (або спільної сумісної власності об`єкта, поділеного в натурі), то й сплачувати податок буде за належну їй частку, а перебування об`єкта житлової нерухомості у спільній сумісній власності може покладати обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно на одного з таких співвласників виключно за їх домовленістю.

У той же час, пунктом 4.3 ст. 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому, згідно п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені ст. 12 ПК України.

Згідно ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

У силу вимог п.п. 10.1 та 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Таким чином, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

Відповідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (п.п. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Підпунктом 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України зазначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні ст. 7 ПК України з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Так, на території міста Києва податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлений рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629». Вказане рішення опубліковане в газеті «Хрещатик» 06.03.2015 за №33.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ, згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

За правилами підпункту 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За змістом же пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Так, відповідно до рішення Київської міської ради від 22.12.2016 № 791/1795 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», згідно з яким з 01.01.2017 по 31.12.2017 до ставки податку застосовується понижувальний коефіцієнт 0,75 (0,75% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2017 (3200 грн.) або 24 грн. за 1 кв.м.

При цьому, колегія суддів враховує, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2. п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (підпункт «а» підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України).

Таким чином, строк сплати земельного податку обліковується з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Разом з тим, затримка у надсиланні (врученні) контролюючим органом у встановлений п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України строк оскаржуваного податкового повідомлення-рішення - до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), може свідчити лише про процедуру їх направлення (вручення), яка не змінює суті спірного рішення та не повинна сприйматись як безумовна підстава для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, для його скасування.

У даному випадку обов`язок сплати податкового зобов`язання у платника податків виникає з часу отримання податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку про фактичну зміну контролюючим органом строків сплати податку на нерухоме майно.

Сам факт порушення контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.11.2018 (справа №808/144/18).

Вказане спростовує посилання апелянта на несвоєчасне направлення відповідачем податкового повідомлення-рішення від 15.09.2017 № 102382-13 на суму 44013,64 грн.

При цьому, посилання суду першої інстанції на 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 ПК України колегія суддів вважає помилковим, оскільки вказані норми набрали чинності лише з 01.01.2018 у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 №2245-VIII, у той час як спірні правовідносини склались у 2017 році.

Як свідчать матеріали справи, 29.09.2017 позивач змінила реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на нову: АДРЕСА_3 .

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_3 .

У відповідності до п.п. 266.7.4 п. 266.7 ст. 266 ПК України, органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 70.8 ст. 70.8 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, оновлення інформації щодо актуального місця реєстрації фізичної особи ОСОБА_1 не відбулось як станом на момент направлення податкового повідомлення-рішення від 15.07.2017 № 102382-13 (12.11.2017), так і на час проведення перевірки, за результатами якої прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

У силу вимог пункту 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

Тобто, вказаними нормами визначено чіткий порядок вручення платнику податків податкового повідомлення-рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей.

Відмітка на конверті щодо причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є достатнім доказом інформування позивача про донарахування їй суми грошового зобов`язання. Позначення «за закінченням терміну зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату, та не свідчить про відмову адресата отримати лист.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, та від 01.10.2019 у справі №640/21350/18.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа ГУ ДФС у м. Києві від 30.08.2019 № 45563/Б/26-15-17-03-27 податкове повідомлення-рішення від 15.07.2017 № 102382-13 направлено за адресою: АДРЕСА_1 , 12.11.2017, та повернуто 24.12.2017.

При цьому, у листі не зазначено причини, які слугували підставою для невручення поштового відправлення, що ставить під сумнів факт вручення платнику податку такого рішення.

Крім того, колегія суддів враховує, що якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (пункт 42.3 статті 42 Податкового кодексу України).

Відтак, з огляду на відсутність належних доказів вручення позивачеві податкового повідомлення-рішення від 15.07.2017 № 102382-13, колегія суддів приходить до висновку, що необізнаність останнього із наявністю у нього податкових зобов`язань по земельному податку з фізичних осіб за 2016 роки, що є підставою для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 30.01.2019 № в частині визначення позивачу штрафу у розмірі 5441,54 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 30.01.2019 № в частині нарахування штрафних санкцій у розмірі 3501,10 грн, то колегія суддів не надає оцінки, оскільки це не є предметом перегляду згідно доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини першої статті 308 КАС України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у цій частині.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Замінити відповідача у справі - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

У цій частині прийняти нову постанову, якою позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 30.01.2019 № у частині нарахування штрафу у сумі 5441,54 грн. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 30.01.2019 № у частині нарахування штрафу у сумі 5441,54 грн.

В іншій частині - рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук