Справа № 640/29442/20
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Київ №640/29442/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А.,

при секретарі судового засідання Розуменко А.Б.,

за участю представника позивача адвоката Свиридова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного прова-дження з повідомленням сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Централь-ного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправ-ною та скасування постанови від 13.11.2020 ВП №50378195,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Свиридов С.В. звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати проти-правною та скасувати постанову відповідача від 13.11.2020 ВП №50378195 про стягнення виконавчого збору у сумі 145030,28 грн.

Ухвалою суду від 22.12.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено в судовому засіданні 14.01.2021.

До судового засідання, яке відбулось 14.01.2021, відповідач не прибув. Судом відкла-дено розгляд справи для повторного надіслання відповідачу позовної заяви з додатками.

До судового засідання, яке відбулось 21.01.2021, відповідач не прибув; про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином: судова повістка з копіями позовної заяви з додатками і ухвалою суду про відкриття провадження у справі у порядку ст. 268 КАС України направлені 14.01.2021 на електронну адресу відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Згідно з ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання відповідача не переш-коджає розгляду справи судом.

У встановлений в ухвалі суду від 05.10.2020 порядок і строки відзив на позов чи інші заяви (клопотання) з процесуальних питань до суду не надійшли, у зв`язку з чим та згідно з ч. 6 ст. 162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Підставами позову зазначено те, що виконавчий документ був повернутий державним виконавцем стягувачу за заявою останнього без фактичного виконання рішення, тому перед-бачених ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" підстав для стягнення з позива-ча виконавчого збору не було. Посилається на постанови Верховного Суду від 15.02.2018 №910/1587/13, від 11.03.2018 №2540/3203/18, від 29.03.2018 №8/39, від 14.05.2018 №908/2356/16, від 19.09.2018 №804/8289/16.

Під час розгляду справи по суті представник позивача адвокат Свиридов С.В. підтри-мав позов. На пропозицію суду надав додаткові письмові пояснення щодо юрисдикції даної справи та щодо практики Верховного Суду у справах цієї категорії.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

На виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №50378195 про вико-нання виконавчого листа №755/10406/15-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 09.12.2015, про стягнення з позивача на користь ПАТ "Укргазбанк" 1450302,76 грн.

Виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця від 04.03.2016.

Постановою відповідача від 13.11.2020 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з поданням ним заяви про повернення виконавчого документа.

Постановою відповідача від 13.11.2020 на підставі ст.ст. 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 145030,28 грн.

Встановлені судом обставини підтверджуються наявними у справі копіями постанов відповідача від 04.03.2016 про відкриття виконавчого провадження, від 13.11.2020 про повер-нення виконавчого документа стягувачу, від 13.11.2020 про стягнення виконавчого збору, заяви стягувача від 01.02.2019 про повернення виконавчого документа, інформацією про виконавче провадження, розміщеною в Автоматизованій системі виконавчого провадження.

Спірні правовідносини виникли у сфері примусового виконання рішень і стосуються правомірності постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

Щодо юрисдикції справи суд зазначає наступне.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постановах від 07.02.2019 №927/769/19 і від 11.09.2019 №925/138/18 у справах у подібних правовідносинах спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої поса-дової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

На час розгляду цієї справи Велика Палата Верховного Суду не відступила від свого висновку, тому згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України цей висновок підлягає врахуванню.

Отже, розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Щодо суті спору суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 27 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче прова-дження" (далі - Закон №1404) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконав-чий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2).

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону <...>, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вказаними нормами Закону №1404, чинними на час прийняття оскаржуваної постано-ви, передбачено винесення відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору у роз-мірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника, у разі повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону, що відповідачем і було зроблено.

Отже, оспорювана постанова винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №1404.

Вищенаведене правове регулювання спростовує доводи представника позивача про незаконність стягнення виконавчого збору за відсутності фактичного стягнення боргу. Такі доводи представника позивача ґрунтуються на попередній редакції ч. 2 ст. 27 Закону №1404 (до внесення змін Законом №2475-VIII від 03.07.2018, що набрали чинність 28.08.2018), яка не була чинною на час винесення оскаржуваної постанови, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин.

З цих же мотивів суд відхиляє посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2019 №2540/3203/18, постанови Верховного Суду від 15.02.2018 №910/1587/13, від 29.03.2018 №8/39, від 14.05.2018 №908/2356/16, від 19.09.2018 №804/8289/16, від 28.02.2019 №819/1116/17, від 19.06.2019 №824/172/18-а, оскільки фактичні обставини цих справ не є тотожними обставинам у справі, яка розглядається. Оскаржувані у цих справах постанови про стягнення виконавчого збору винесені відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону №1404 у попередній редакції (чинній до 28.08.2018), яка визначала розмір виконавчого збору - 10 відсотків від фактично стягнутої суми за виконавчим документом.

Суд відхиляє посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 16.04.2020 №640/8425/19, оскільки предметом оскарження у цій справі була постанова при-ватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди.

Оскільки, вищевказані постанови Верховного Суду прийняті не у подібних правовід-носинах, то у суду відсутні передбачені ч. 5 ст. 242 КАС України підстави для їх врахування.

Представник позивача послався на постанови Верховного Суду від 14.05.2020 №640/685/19, від 29.07.2020 №1340/5050/18, від 12.08.2020 №1340/5053/18, в яких зроблено висновок про застосування до спірних правовідносин приписів ст. 27 Закону №1404 у редак-ції, яка була чинна до 28.08.2018, оскільки у процесі виконання судового рішення база обра-хунку виконавчого збору змінювалась й становище боржника погіршилось у зв`язку із внесенням змін до цієї статті, що суперечить ст. 58 Конституції України.

Оцінюючи дані доводи, суд зауважує, що виконавче провадження відкрито відповідно до Закону України від 21.04.1999 №606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон №606). На час відкриття виконавчого провадження (04.03.2016) правове регулювання стягнення виконавчого збору визначалось ст. 28 цього Закону, згідно з якою у разі невико-нання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Як вбачається, база обрахунку виконавчого збору, як на час відкриття виконавчого провадження, так і на час винесення оспорюваної постанови, не змінилась і становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, тобто становище позивача не погіршилось.

З огляду на обставини справи, яка розглядається, і характер спірних правовідносин, релевантними для врахування при вирішенні цієї справи згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України є постанови Верховного Суду від 28.04.2020 №520/9144/18 і від 28.10.2020 №640/21075/19 винесені у справах у подібних правовідносинах.

У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку про застосування до право-відносин щодо винесення державним виконавцем постанови про стягнення з боржника вико-навчого збору, прийнятої після 28.08.2018 у межах виконавчого провадження, відкритого відповідно до Закону №606, саме приписів ст. 27 Закону №1404 (у редакції, чинній з 28.08.2018). При цьому визнано необґрунтованими доводи скаржників про те, що обов`язко-вою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактич-не примусове стягнення суми коштів, оскільки позивач посилається на правові норми Закону №1404 у редакції, яка була чинною до внесення змін.

Доводи представника позивача щодо тривалого не розгляду заяви стягувача від 01.02.2019 про повернення виконавчого документа, яка одержана відповідачем у лютому 2019р., а розглянута 13.11.2020, суд відхиляє, оскільки дана обставина не вплинула на право-мірність прийняття оспорюваної постанови і не свідчить про її протиправність, адже на час подання вказаної заяви та її розгляду відповідачем правове регулювання спірних правовід-носин, визначене ст. 27, п. 1 ч. 1 ст. 37, ч. 3 ст. 40 Закону №1404, було незмінним.

Доводи представника позивача про те, що з часу відкриття виконавчого провадження відповідач не вживав заходів примусового виконання рішення, спростовуються наступним.

Як вже зазначалось судом, виконавче провадження відкрито відповідно Закону №606.

Згідно із ст. 32 цього Закону заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у т.ч. якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Крім цього, порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, визначе-ний ст. 52 Закону №606, передбачав, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

У справі наявна інформація про виконавче провадження, копія постанови державного виконавця від 03.04.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчу-ження, супровідний лист від 04.03.2016 №904/10 про надіслання вказаної постанови до Регіо-нального сервісного центру МВС України у м. Києві. Вказані докази, які розміщені в Авто-матизованій системі виконавчого провадження, підтверджують вжиття державним виконав-цем заходів примусового виконання рішення, а саме звернення стягнення на майно позивача.

Достатність чи недостатність вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення не стосується порядку і підстав прийняття оспорюваної постанови, тому не впливає на її правомірність.

Посилання позивача на загрозу повторного стягнення з нього виконавчого збору у разі повторного пред`явлення виконавчого документа суд відхиляє, оскільки такі доводи ґрун-туються на припущеннях і помилковому тлумаченні положень Закону №1404.

Так, ч. 6 ст. 27 Закону №1404 передбачено, що у разі наступних пред`явлень держав-ному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Із змісту даної норми випливає наступне:

- якщо виконавчий збір було стягнуто повністю, то при повторному (наступному) пред`явленні виконавчого документа до виконання виконавчий збір не підлягає стягненню;

- якщо виконавчий збір було стягнуто частково, то при повторному (наступному) пред`явленні виконавчого документа до виконання виконавчий збір підлягає стягненню у частині, яка не була стягнута;

- якщо виконавчий збір не було стягнуто, то при повторному (наступному) пред`яв-ленні виконавчого документа до виконання виконавчий збір підлягає стягненню повністю.

Закон №1404 не передбачає стягнення виконавчого збору у розмірі більшому ніж виз-начено цим Законом, а фактично виконавчий збір позивачем не сплачено, тому посилання позивача на загрози повторного стягнення виконавчого збору є безпідставними.

Інші зазначені представником позивача обставини щодо надіслання документів вико-навчого провадження, щодо не винесення державним виконавцем постанов про стягнення виконавчого збору відповідно до Закону №606 не стосується порядку і підстав прийняття оспорюваної постанови, тому не впливають на її правомірність.

Позивачем не зазначено, а судом не встановлено підстав, передбачених ч. 5 ст. 27 Закону №1404, за яких виконавчий збір не стягується, а саме: 1) за виконавчими документа-ми про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програ-мою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулю-вання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також позивачем не зазначено, а судом не встановлено підстав, передбачених ч. 9 ст. 27 Закону №1404, за яких виконавчий збір не стягується, а саме виконання позивачем рішення до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи обставини справи, їх правове регулювання та висновки Верховного Суду у справах у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваної постанови, яка прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №1404 та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, з урахуванням обставин, що мають значення для її прийняття. Доводи позивача і надані ним докази не доводять допу-щення відповідачем порушень вимог законодавства і прав позивача при винесенні оспорю-ваної постанови, які відповідно до ст. 2 КАС України були б підставою для визнання її протиправною і скасування.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову і відсутність підстав для його задоволення.

З огляду на відмову в задоволенні позову та згідно із ст. 139 КАС України сплачений позивачем згідно з квитанцією від 23.11.2020 №75 судовий збір у розмірі 1450,30 грн. та заявлені витрати на надання правничої допомоги у розмірі 10985 грн. покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 139, 241-246, 250, 269, 287 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Позивач: ОСОБА_1 ;

АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Подільський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);

04208, м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, буд. 5-Б; .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 287, 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення у повному обсязі складено 12.02.2021.

Суддя Д.А. Костенко