Справа № 120/3354/20-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3354/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

16 лютого 2021 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, Кирнасівського селищного голови про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, Кирнасівського селищного голови про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідачі своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористались та не подали відзиви на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 20 січня 2021 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що рішеннями Кирнасівської селищної ради №5 та №7 від 12.11.2010 ОСОБА_2 обрано секретарем Кирнасівської селищної ради та доручено здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету селищної ради на строк повноважень ради 6-ого скликання (а.с. 10-11).

Розпорядженням Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2 секретаря селищної ради, ОСОБА_2 , призначено відповідальною особою за ведення нотаріальних дій селищної ради (а.с. 9).

05.03.2014 ОСОБА_2 , будучи секретарем Кирнасівської селищної ради та діючи в межах повноважень покладених на неї розпорядженням Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2 "Про призначення відповідальної особи за ведення нотаріальних дій", посвідчила заповіт ОСОБА_3 .

Як вказує позивач у позовній заяві, вона є рідною донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивачці стало відомо про існування вищезазначеного заповіту, за яким ОСОБА_3 заповів належний йому державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №003866, земельна ділянка площею 2.24 га. в межах з планом, яка розташована на території Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області - ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з вказаним заповітом, позивач звернулась до Тульчинського районного суду Вінницької області з цивільним позовом про визнання заповіту нікчемним.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2020, прийнятим у цивільній справі №148/966/19 та залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020, в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення заповіту нікчемним відмовлено.

Зокрема, в мотивувальній частинах зазначених рішення та постанови суди, здійснивши аналіз норм права, які діяли, як на час прийняття заповіту, так і на час прийняття Кирнасівським селищним головою розпорядження від 12.11.2010 за №2, вказали на те, що виключно виконавчий комітет Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповіту.

Водночас суди, врахували, що відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67).

Враховуючи вищенаведене, суди дійшли висновку про те, що посвідчення заповіту секретарем, яка була уповноважена вчиняти нотаріальні дії згідно розпорядження голови селищної ради, а не за рішенням селищного голови є несуттєвим, оскільки таке посвідчення виникло через помилку представника органу влади та ця помилка не впливає на загальний зміст заповіту. При цьому скасування заповіту внаслідок допущеної помилки представником влади буде означати необґрунтоване (свавільне) втручання в права та інтереси як заповідача, так і всіх його спадкоємців.

Після вищезазначених рішень судів, позивач звернулась до суду з метою скасування розпорядження Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2 такого, що порушує її конституційні права та створює перешкоди у володінні та розпорядженні спадковим майном.

Так, в обґрунтування адміністративного позову, ОСОБА_1 вказує на те, що за змістом ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 1, 4 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим законом з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуса) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036 визначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Позивач вказує, що ст. 38 Закону № 280/97 визначено, що до відання виконавчих органів селищних рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Частиною 4 ст. 50 Закону України " Про місцеве самоврядування в Укпраїні" передбачено, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону № 280/97, виконавчим органом селищної ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.

Частиною 5 ст. 51 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради у виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради.

Частинами 1, 6. 8, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень; виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення; сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження; акти органів та посадових осіб місцевою самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції, або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

На переконання позивача, всупереч вимогам законів, наділення секретаря Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, Вінницької області ОСОБА_2 повноваженнями здійснювати нотаріальні дії, селищним головою було винесено розпорядження, хоча, у Кирнасівській селищній раді був створений виконавчий комітет ради, згідно рішення першої сесії 6 скликання, який і наділений був повноваженнями щодо винесення рішення про надання вказаних повноважень секретарю сільської ради.

Відповідно до ч. 8 ст. 59 та пункту 20 ч.4 ст.42 Закону №280/97 розпорядження сільського голови, як акт посадової особи органу місцевого самоврядування, може ним видаватись виключно в межах своїх повноважень.

Такі повноваження в свою чергу визначені у пункті 20 ч.4 ст.42 Закону № 280/97 і до них не входить право визначати особу, відповідальну за здійснення нотаріальних дій у органі місцевого самоврядування.

Таким чином, позивач вважає, що Кирнасівським селищним головою було перевищено свої повноваження та видано розпорядження, яке суперечить закону, а тому звернулась до суду для його скасування, з часу його прийняття.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. З Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Аналогічний висновок висвітлений Верховним Судом України в постанові від 15.12.2015 у справі № 800/206/15 та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016 у справі №К/800/38720/15.

З огляду на викладене, суд зазначає, що особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів.

В даному випадку, обґрунтовуючи порушення відповідачами її прав, апелянт вказує, що заповіт її батька був посвідчений не уповноваженою на вчинення таких дій особою.

Проте, як вже неодноразово було встановлено судами першої та апеляційної інстанції в цивільній справі №148/966/19, допущення відповідачами процедурної помилки при призначенні відповідальної особи за ведення нотаріальних дій селищної ради, яка, в свою чергу, посвідчила заповіт батька позивачки, не повинно впливати на волевиявлення заповідача так і всіх його спадкоємців, а відтак не призводить до порушення прав та інтересів зазначених осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З аналізу норм КАС України, наведених вище, право звернення до суду надається особі для захисту своїх порушених прав та інтересів.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку судами не встановлено, що оскаржуваним у даній справі розпорядженням Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2 порушено публічні права або інтереси позивача.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови в задоволенні позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.