Справа № 520/10258/2020
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 р.Справа № 520/10258/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представника позивача Хижняка О.С.

представника відповідача Удовиченка М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини № 300 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 04.11.20 року по справі № 520/10258/2020

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини № НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини № НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 54167,68 (п`ятдесят чотири тисячі сто шістдесят сім грн. 68 коп.) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні за період з 18.07.2019 року по 26.12.2019 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 10000,00 (десять тисяч грн. 00 коп.) грн. моральної шкоди за ненарахування та невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, станом на день звільнення з військової служби 17 липня 2019 року.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем було протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичної виплати заборгованості, а саме за період з 18.07.2019 року по 26.12.2019 року, чим спричинено моральну шкоду. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 54167,68 (п`ятдесят чотири тисячі сто шістдесят сім грн. 68 коп.) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні за період з 18.07.2019 року по 26.12.2019 року.

В решті позовних вимог - закрито провадження по справі.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Відповідач звертає увагу, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Відповідач зазначає, що позивач був звільнений 17.07.2019, а звернувся до суду з вимогою виплатити компенсацію вартості за неотримане речове майно лише 10.09.2019 (справа № 520/9248/2019), тобто через 2 місяці. Отже, на думку відповідача, в даному випадку слід розглянути питання можливого зловживання з боку позивача, коли особа, зловживаючи своїм правом на звернення до суду із необмеженим строком із вимогою про стягнення належних їй виплат, навмисно чекає певний термін, аби стягнути з роботодавця значно більшу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідач наголошує, що позивачем в травні місяці 2019 року було нараховано та виплачено належне йому грошове забезпечення в сумі 9731,25 грн (без урахуванням обов`язкових утримань) та нараховано і виплачено допомогу на оздоровлення в сумі 9731,25 грн. (без урахуванням обов`язкових утримань). Дана виплата відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.03.2018 № 200 (далі - Інструкція) наказу МВС України не є складовою частиною щомісячного грошового забезпечення, а входить до складу одноразових видів грошового забезпечення. У зв`язку з цим вказану суму допомоги на оздоровлення враховувати до суми середнього заробітку є недоцільним. Але даний факт залишився поза увагою суду першої інстанції.

Таким чином ОСОБА_1 в травні, червні 2019 року отримав грошове забезпечення без суми коштів допомоги на оздоровлення (9731,25 грн.) на загальну суму 19509,75 грн.

За травень та червень 2019 загальна кількість календарних днів складає 61 день. Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарних місяці військової служби визначається діленням 19 509,75 грн. на 61 календарний день і складає 319,83 грн.

На думку відповідача, приймаючи до уваги ці розрахунки сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи кількість днів затримки, складає 36140,79 грн. (319,83 грн. х 113 (днів) дорівнює 36140,79 грн.).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог власної апеляційної скарги позивач зазначає, що на його думку, рішення в частині закриття провадження у справі є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права шляхом неправильного тлумачення закону.

Позивач зауважує, що «бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні» є похідною вимогою від «визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні», оскільки, на думку позивача, встановлення факту бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні тягне за собою нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні.

На думку позивача, суд першої інстанції, з одного боку, визнав «бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні», а, з другого боку, закрив провадження щодо вимоги про «визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні».

Позивач також не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, оскільки судом визнано «бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки прщ звільненні».

Крім того, позивач наголошує, що за змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Позивача, вважає, що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

На думку позивача, суд першої інстанції не зазначив, чому ці документи не можуть бути підтвердженням оплати витрат на правову допомогу. Що стосується акту виконаних робіт, то його складення не передбачено умовами договору, а виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про їх прийняття.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, підтримав власну апеляційну скаргу, просив її задовольнити, та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Військової частини № 300 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що правовідносинам, з приводу яких подано даний позов передували ті, які вирішені у справі № 520/9248/19.

У вказаний справі судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини № 3005 № 156 від 17.07.2019 року, ОСОБА_1 звільнений у запас Збройних сил України, відповідно до п.п. "а", п. 2, ч. 5 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб складу рядового сержантського і старшинського та витягу з трудової книжки, позивач, в період з 01.07.2016 року по 17.07.2019 року, проходив службу у військовій частині № НОМЕР_1 .

Як зазначено позивачем, при звільненні 15.07.2019 року ОСОБА_1 до відповідача було подано рапорт з проханням виплатити йому при звільненні грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

21.08.2019 року позивач направив відповідачу заяву про повідомлення результату розгляду рапорту від 15.07.2019 року щодо отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Листом відповідача №10/8 від 05.01.2018 року позивача було повідомлено, що відповідно рапорту позивача було зроблено довідку - розрахунок на нарахування коштів для виплати грошової компенсації. Зазначено, що відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік на даний час Бюджетні призначення на закупівлю речового майна, або для виплати грошової компенсації на даний час не надходили. Крім того, зазначено, що по надходженню коштів для виплати грошової компенсації позивачу буде повідомлено додатково, про що повідомлялось при написанні рапорту.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 р. по справі № 520/9248/19 було, серед іншого, зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, станом на день звільнення з військової служби 17 липня 2019 року.

Вказане рішення набрало законної сили 16.12.2019 року та фактично було виконано відповідачем 27.12.2019 року шляхом перерахування коштів на рахунок позивача, що встановлено з виписки банку.

Не погоджуючись із такою затримкою розрахунку при звільненні, а саме, за період з 18.07.2019 року ( день, наступний після звільнення позивача) по 26.12.2019 року (день, що передує виплаті коштів), позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в спірних правовідносинах відповідач допустив бездіяльність щодо не нарахування та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Одночасно з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення правничої допомоги з наступних підстав.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 № 100.

Щодо доводів апеляційної скарги Військової частини № НОМЕР_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зазначити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку тощо які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, в такому випадку мають застосовуватись норми статті 116 та 117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів в цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах відповідач допустив бездіяльність щодо не нарахування та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, стосовно розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз наведених вище норм ст.ст.116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи приписи ст. 116, 117 КЗпП України та з урахуванням конкретних обставин справи суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком.

У відповідності до п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту Порядок № 100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи довідку форми ОК-7 Пенсійного фонду України "Індивідуальні відомості про застраховану особу № 843/0219-20 від 14.02.2020р., яка видана Харківським приміським відділом обслуговування громадян (сервісний центр), грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (травень-червень 2019 року), складає 29241,00 грн. (19462,50 грн. + 9778,50 грн.), отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 479,36 грн. (29241,00 грн./ 61 (кількість днів)), а сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи кількість днів затримки, складає 54167,68 грн.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів у даному контексті погоджується з розрахунком позивача та вважає, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині безпідставними.

Колегія суддів досліджуючи матеріали справи у їх сукупності та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в контексті спірних правовідносин, дійшла наступних висновків.

Так, щодо доводів апеляційної скарги позивача, стосовно стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів звертає увагу, що у справі що розглядається, правовідносини пов`язані з наявністю підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 позивач вказував на те, що незаконними діями роботодавця йому завдано моральну шкоду, через ненарахування та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, станом на день звільнення з військової служби 17 липня 2019 року.

Проте, вказані правовідносини з приводу ненарахування та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, станом на день звільнення позивача з військової служби 17 липня 2019 року є вирішеними у справі № 520/9248/19.

Відповідно до ст.21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи, що публічні правовідносини у даній справі є відмінними від тих, з приводу яких заявлено моральну шкоду, у свою чергу, публічно правовий спір, в аспекті якого заявлено відшкодування моральної шкоди, вже вирішено у справі № 520/9248/19 на користь позивача, в рамках даної справи вказані позовні вимоги не можуть бути розглянуті.

Колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ненарахуванням та невиплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, станом на день звільнення позивача з військової служби 17 липня 2019 року повинні були бути заявлені позивачем у справі № 520/9248/19 та, тільки за таких умов вказані вимоги могли б бути розглянуті Харківським окружним адміністративним судом.

Правовідносини щодо стягнення моральної шкоди, за вищевказаних обставин, враховуючи обґрунтування позивача, повинні бути вирішені відповідним місцевим загальним судом в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що провадження у даній справі в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди підлягає закриттю та суд, враховуючи приписи ст. 239 КАС України, роз`яснює позивачу про можливість звернення з цього приводу з відповідним позовом до місцевого загального суду в порядку, передбаченому ЦПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача, стосовно визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що вказана вимога вирішена на користь позивача у справі № 520/9248/19, в якій є рішення, котре набрало законної сили

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі: якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнації, що провадження по справі в зазначеній частині підлягає закриттю з підстав, передбачених вказаною нормою.

Проте, колегія суддів досліджуючи доводи апеляційної скарги позивача, стосовно стягнення судових витрат на оплату правничої допомоги, дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовивиши позивачу в цій частині позовних вимог.

Так, згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтями 132, 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку і компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ч. ч. 6,7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2020 року позивачем та адвокатом Хижняк О.С. укладено договір № 5/1 про надання правової допомоги ( далі - Договір).

Матеріали справи з цього приводу містять копію свідоцтва адвоката на право зайняття адвокатською діяльністю, акт наданих послуг від 03.08.2020 р., що є Додатком 2 до договору, квитанція до прибуткового касового ордеру від 03.08.2020 року на суму 4500 грн.

У п.4 договору вказано, що гонорар складається з суми вартості наданої правничої допомоги, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до договору, факт наданої правничої допомоги підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є додатком 2 до договору.

З додатку 2 до договору акту наданих послуг, вбачається надання позивачу адвокатом таких послуг: усна консультація (фіксована ціна) на суму 500 грн., правовий аналіз правочину (фіксована ціна) 1000 грн., складання позову (фіксована ціна) 3000 грн. Усього на суму 4500 грн.

Також, представником позивача надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 5/1/8 від 03.08.2020 року, з якого вбачається, що позивачем сплачено адвокату гонорар у розмірі 4500 грн.

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість наданої заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу наданої у суді першої інстанції та як наслідок, необхідність її задоволення в повному обсязі.

Наведене узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 23.05.2018 року по справі №820/2262/17 та від 31.07.2018 року по справі №820/4263/17.

Крім того, представником позивача до Другого апеляційного адміністративного суду подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану у суді апеляційної інстанції у розмірі 7000грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вимог зазначеної заяви, представником надано копії: договору № 5/1/А про надання правової допомоги від 01.12.2020; акту наданих послуг по справі від 02.12.2020, з якого вбачається, що сума заявлена до стягнення складається з наступних послуг адвоката: складання апелдяційної скарги вартістю 5000грн. та участь у апеляційному розгляді справи вартістю 2000грн; квитанції до прибуткового касового ордера № 5/1/А/2 від 02.12.2020 року.

Отже, враховуючи, що позивачем надано необхідні докази на підтвердження оплати витрат на професійну правничу допомогу наданої у суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу надану у суді апеляційної інстанції у розмірі 7000 грн.

Згідно пункту 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Натомість, відповідачем не надано суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також не вчинено дій по доведенню не співмірності витрат, заявлених позивачем до відшкодування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами співмірність його витрат на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правову допомогу надану позивачу адвокатом у суді першої та апеляційної інстанціях у загальному розмірі 11500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, зробив помилкові висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року по справі № 520/10258/2020, в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 11500 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Військової частини № НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року по справі № 520/10258/2020 скасувати в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу.

Прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу у розмірі 11500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року по справі 520/10258/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 18.02.2021 року