Справа № 240/13850/20
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Липи В.А.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просить:
- вчинити дії, щодо проведення Північним регіональним управлінням та Житомирським прикордонним загоном Державної прикордонної служби України повного розрахунку, а саме перерахунку та нарахування на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби України (17.06.2020) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, за весь період проходження ним військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня поточного (2020) року, як визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178;
- зобов`язати Північне регіональне управління та Житомирський прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити нарахування йому середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 по 12.08.2020 в сумі 4415730 грн;
- стягнути з Північного регіонального управління та Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України на його користь середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 по 12.08.2020 в сумі 4415730 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби з ним не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Вказану компенсацію йому виплачено шляхом перерахунку коштів на його картковий рахунок 12.08.2020. Позивач вважає, що відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України відповідач зобов`язаний був за період з 17.06.2020 по 12.08.2020 нарахувати та виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь час затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, проте допустив протиправну бездіяльність. Крім того, зазначив, що на його думку, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно протиправно розрахована виходячи не із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня поточного (2020) року, як визначено постановою КМУ від 16.03.2016 №178.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Копія ухвали надіслана учасникам справи.
Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України до суду надав відзив на позов, у якому просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно позивачу виплачена несвоєчасно, однак стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним. Виплата компенсації вартості за неотримане речове майно не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100. Зауважив, що Житомирський прикордонний загін дійсно невчасно виплатив вказану грошову компенсацію, однак такі дії зумовлені специфічним порядком фінансування всіх військових частин, які не є розпорядниками коштів.
Житомирський прикордонний загін Державної прикордонної служби України до суду надав відзив на позов, у якому просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що його дії щодо нарахування компенсації за неотримане речове майно проведені у відповідності до розпорядчих документів Адміністрації Державної прикордонної служби України, які прийняті з врахуванням приписів постанови КМУ від 16.03.2016 №178. Зауважив, що з урахуванням правових норм грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою заробітної плати, а тому підстави для задоволення позову щодо стягнення середнього заробітку відсутні.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), позовну заяву та відзиви, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.
Встановлено, що ОСОБА_1 по 17.06.2020 включно перебував на військовій службі в органах Державної прикордонної служби України. Останнє місце військової служби - Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України.
Відповідно до наказу голови Державної прикордонної служби України від 12.06.2020 №541-ОС «По особовому складу» позивач звільнений з військової служби в запас за підпунктом «г» (у зв`язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 та наказом заступника голови ліквідаційної комісії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад" №109-ОС від 15.06.2020 виключений зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення з 17.06.2020.
Як вказано у позовній заяві, та не заперечується відповідачами у справі, в період часу з 01.01.2018 по 31.12.2019 ОСОБА_1 перебував на фінансовому забезпеченні у Північному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, яке проводило з останнім грошові розрахунки при звільненні з військової служби.
Починаючи з 01.01.2020 до 17.06.2020 відповідно до вимог наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.12.2019 №105 «Про зарахування на фінансове забезпечення» позивач зарахований та перебував на фінансовому забезпеченні Житомирського прикордонного загону.
07.08.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою у якій просив:
- провести з ним повний розрахунок, а саме здійснити нарахування та виплату на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби України (17.06.2020) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, за весь період проходження ним військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня поточного (2020) року, як визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178;
- вчинити дії щодо нарахування та виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 (день виключення зі списків о/с) по день фактичної виплати даної грошової компенсації.
Листом від 17.08.2020 №189/703/44/37-Б-205 Житомирський прикордонний загін повідомив, що грошова компенсація за належне але не отримане майно нараховувалась пропорційно часу виникнення права на речове майно майно: згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1144 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних сил та інших військових формувань у мирний час»; постанови Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2008 року № 727 «Про речове забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби у мирний час»; наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2016 року № 1132 «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період» на підставі розпоряджень Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11 лютого, 2017 року № 33, від 06 січня 2018 року №30, від 30 січня 2019 року № 21, від 17 лютого 2020 року №41 «Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився».
Позивач вважаючи, що відповідач невірно визначив йому суму компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно, а також те, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує слідуюче.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання проведення відповідачами повного розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, за весь період проходження військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня поточного (2020) року, як визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Згідно з статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
22.03.2016 набув чинності Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок №178).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п.5 Порядку №178).
Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Поряд з наведеним, слід зазначити, що відповідно вимог Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Як слідує з матеріалів справи, довідки-розрахунки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 за формою згідно з додатком до Порядку № 178 складено на підставі розпоряджень АДПСУ від 11.02.2017 № 33, від 06.01.2018 №30, від 30.01.2019 № 21, від 17.02.2020 №41.
У той час як пунктом 5 Порядку № 178 визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року.
Розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 № 41 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації» визначено вартість предметів речового майна для визначення розміру компенсації за речове майно при звільненні військовослужбовців у 2020 році.
Порівнюючи ціни на предмети обмундирування зазначені у довідках на виплату позивачу при звільненні компенсації за неотримане речове майно, вбачається невідповідність цін, визначених розпорядженням від 17.02.2020 № 41.
З огляду на зазначене, розрахунок проведений відповідачем з порушенням пункту 5 Порядку № 178, оскільки вказаним пунктом визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком до вказаного Порядку № 178.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.08.2019 по справі №2040/7697/18, в постанові Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №809/1488/16, в постанові Верховного Суду від 17.03.2020 по справі 815/5826/16.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено всієї суми компенсації вартості за неотримане речове майно.
Щодо стягнення з відповідачів середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 по 12.08.2020 в сумі 4415730 грн., судом враховано наступне.
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону №2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.
Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.
За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Слід зауважити, що не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Судом установлено, що в день звільнення позивача, належна останньому сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно станом на день звільнення з військової служби 17.06.2020 виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 12.08.2020, шляхом зарахування суми вказаної компенсації на рахунок ОСОБА_1 .
За таких обставин, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 18.06.2020 (наступного дня після звільнення позивача) до дня виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, тобто до 12.08.2020 (включно).
Відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності та стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні.
Обчислення середньої заробітної плати, зокрема, у випадку вимушеного прогулу визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19.
Суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що грошова компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку, та звертає увагу на наступне.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно, у разі подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби, належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.
Також Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у вказаній постанові від 30 листопада 2020 року зазначив, що указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по справі №340/680/20.
Згідно із частинами 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Враховуючи відсутність судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 9, 77, 78, 90, 242-246, 255, 257-262, 292-293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у повному обсязі.
Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити різницю грошової компенсації за неотримане ОСОБА_1 речове майно за весь період проходження військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна, визначеного станом на 01 січня 2020 року розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації".
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні в день виключення зі списків особового складу частини.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Липа