Справа № 640/18179/18
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

представника позивача: Самборського Є.О.

представника відповідача: Скрибки І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року по справі за адміністративним позовом Представництва «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, -

В С Т А Н О В И В:

Представництво «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ» (далі по тексту - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у місті Києві) в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- № від 31.05.2018 року (форма Д);

- № від 31.05.2018 року (форма П);

- № від 31.05.2018 року (форма Р);

- № від 31.05.2018 року (форма Д);

- № від 31.05.2018 року (форма Д);

- рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 31.05.2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно із підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України ГУ ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Представництва «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ», з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 року по 10.05.2018 року, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 10.05.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 10.05.2018, за результатами якої складено акт від 17.05.2018 року № 632/26-15-14-06-01/26558449 (далі по тексту - акт перевірки).

Висновками вказаного акта перевірки встановлено порушення Представництва «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ», зокрема:

- пункту 103.4 пункту 103.5 статті 103, підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування за 2015 рік на загальну суму 1 530 021,00 грн. та заниження податку на прибуток на загальну суму 472 960,00 грн.;

- підпункту 49.18.3 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України та положеннями наказів ДПА України від 28.02.2011 № 115, від 25.03.2013 № 160 «Про затвердження форм та Порядку розрахунку податкових зобов`язань нерезидентів, які проводять діяльність на території України через постійне представництво», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.03.2011 року № 399/19137, представництвом не подано податкову звітність з податку на прибуток за 2016 рік;

- підпункту 168.1.1, підпункту 168.1.5 пункту 168.1, підпункту 168.4.4 пункту 168.4 статті 168, підпункту «а» пункту 171.1 статті 171, підпункту «е» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб у сумі 8 498,90 грн.;

- підпункту 168.1.1 пункту 168.1, підпункту 168.4.4 пункту 168.4 статті 168, підпункту 1.5 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, неперерахування до бюджету військового збору у сумі 865,51 грн.;

- частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за вересень 2016 року.

31.05.2018 року ГУ ДФС у м. Києві, на підставі акта перевірки, прийнято податкові повідомлення-рішення (далі по тексту - оскаржувані ППР):

- № (форма Д), яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з військового збору в розмірі 1081,88 грн. (основний платіж - 865,51 грн., штрафна (фінансова) санкція - 216,37 грн.);

- № (форма П), яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у сумі 1530021,00 грн.;

- № (форма Р), яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 519190,00 грн. (основний платіж - 472960,00 грн., штрафна (фінансова) санкція - 46230,00 грн.);

- № (форма Д), яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 10623,62 грн. (основний платіж - 8498,90 грн., штрафна (фінансова) санкція - 2124,72 грн.);

- № (форма ПС), яким застосовано до позивача штраф у розмірі 170,00 грн.;

- та рішення № про застосування штрафних санкцій у розмірі 701,82 грн. та нарахування пені у розмірі 674,56 грн. за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску (далі по тексту - рішення № ).

За результатами оскарження в адміністративному порядку, рішенням ДФС України від 08.08.2018 року № 25971/6/99-99-11-01-01-25 оскаржувані ППР залишено без змін, скаргу - без задоволення.

Позивач, вважаючи оскаржувані ППР та рішення № протиправними, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення оскаржуваних рішень.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правовими положеннями підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України регламентовано, що постійне представництво - це постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів, сервер.

Так, постійним представництвом не є використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать нерезиденту; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для нерезидента; направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер.

Застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України (пункт 103.1 статті 103 ПК України).

Як визначено підпунктом 133.2.2 пункту 133.2 статті 133 ПК України платниками податку з числа нерезидентів є постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи із джерелом походження з України або виконують агентські (представницькі) та інші функції стосовно таких нерезидентів чи їх засновників.

Постійне представництво до початку своєї господарської діяльності стає на облік в контролюючому органі за своїм місцезнаходженням у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Постійне представництво, яке розпочало свою господарську діяльність до реєстрації в контролюючому органі, вважається таким, що ухиляється від оподаткування, а одержані ним прибутки вважаються прихованими від оподаткування (пункт 133.3 статті 133 ПК України).

Об`єктом оподаткування податком на прибуток, згідно із підпунктом 134.1.3 пункту 134.1 статті 134 ПК України, є дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно з пунктом 141.4 статті 141 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Дохід з джерелом походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні (підпункт 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними статтею 141, для цілей пункту 141.4 якої такими доходами, в тому числі, є інші доходи від провадження нерезидентом (постійним представництвом цього або іншого нерезидента) господарської діяльності на території України, крім доходів у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, переданих, виконаних, наданих резиденту від такого нерезидента (постійного представництва), у тому числі вартості послуг із міжнародного зв`язку чи міжнародного інформаційного забезпечення.

До податків на доход і на майно, що стягуються від імені Договірної Держави, Землі - у випадку Федеративної Республіки Німеччина - або її політико-адміністративного підрозділу, або місцевих органів влади, незалежно від способу їх стягнення застосовується угода між Україною і Федеративною Республікою Німеччина про уникнення подвійного оподаткування стосовно податків на доход і майно, підписаної 03.07.1995, ратифікованої 22.11.1995, дата набрання чинності для України: 04.10.1996 (далі по тексту - Угода).

Угода застосовується до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав.

Для цілей Угоди термін «постійне представництво» означає постійне місце діяльності, через яке повністю або частково здійснюється комерційна діяльність підприємства.

Термін «постійне представництво», зокрема, включає:

a) місце управління;

b) філіал;

c) офіс;

d) фабрику;

e) майстерню;

f) шахту, нафтову або газову свердловину, кар`єр або будь-яке інше місце розвідки або видобутку природних копалин.

Будівельний майданчик або монтажний чи складальний об`єкт є постійними представниками лише в тому разі, якщо вони існують більше дванадцяти місяців.

Незважаючи на попередні положення цієї статті термін «постійне представництво» не включає:

а) використання споруд виключно з метою зберігання, показу або поставки товарів чи виробів, що належать підприємству;

b) утримання запасів товарів чи виробів, що належать підприємству, виключно з метою зберігання, показу або поставки;

с) утримання запасів товарів чи виробів, що належать підприємству, виключно з метою переробки іншим підприємством;

d) утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для підприємства;

е) утримання постійного місця діяльності виключно з метою здійснення для підприємства будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий абодопоміжний характер;

f) утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, перелічених у підпунктах від а) до е), за умови, що сукупна діяльність постійного місця діяльності, яка виникає внаслідок такої комбінації, має підготовчий або допоміжний характер.

Якщо, крім агента з незалежним статусом, про якого йдеться в 6-му пункті, інша особа, незалежно від положень пунктів 1 і 2, діє від імені підприємства, має, і звичайно використовує в Договірній Державі повноваження укладати контракти від імені підприємства, або утримує запаси товарів та виробів, що належать підприємству, з яких здійснюється регулярна поставка цих товарів і виробів від імені підприємства, то це підприємство розглядається як таке, що має постійне представництво в цій Державі щодо будь-якої діяльності, яку ця особа здійснює для підприємства, за винятком, якщо діяльність цієї особи обмежується тією, що зазначена в пункті 4, яка, якщо і здійснюється через постійне місце діяльності, не робить з цього постійного місця діяльності постійного представництва відповідно до положень цього пункту.

Підприємство не розглядається як таке, що має постійне представництво в Договірній Державі, лише якщо воно здійснює комерційну діяльність у цій Державі через брокера, комісіонера чи будь-якого іншого агента з незалежним статусом за умови, що ці особи діють у межах своєї звичайної комерційної діяльності.

Той факт, що компанія, яка є резидентом Договірної Держави, контролює чи контролюється компанією, що є резидентом другої Договірної Держави або яка здійснює комерційну діяльність у цій другій Державі (або через постійне представництво або будь-яким іншим чином), сам по собі не перетворює одну з цих компаній у постійне представництво другої компанії.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно із підпунктом 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Зокрема, відповідно до вимог пункту 103.4 статті 103 ПК України підставою для звільнення від оподаткування або застосування зменшеної ставки податку, є подання нерезидентом особі (податковому агенту) довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує статус податкового резидента країни, з якою укладено міжнародний договір.

У свою чергу, відповідно до пункту 103.5 статті 103 ПК України, довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 103.8 статті 103 ПК України особа, яка виплачує доходи нерезидентові у звітному (податковому) році, у разі подання нерезидентом довідки з інформацією за попередній звітний податковий період (рік) може застосувати правила міжнародного договору України, зокрема щодо звільнення (зменшення) від оподаткування, у звітному (податковому) році з отриманням довідки після закінчення звітного (податкового) року.

Згідно із пунктом 103.10 статті 103 ПК України, у разі неподання нерезидентом довідки відповідно до пункту 103.4 цієї статті доходи нерезидента із джерелом їх походження з України підлягають оподаткуванню відповідно до законодавства України з питань оподаткування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Положення про представництво фірми «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ», затвердженого 01.04.2003, єдиною метою створення представництва є створення можливості отримання зацікавленими та будь-якими іншими особами інформації щодо товару та обладнання, яким торгує фірма, а також технологій, які застосовуються при його використанні. Це стосується, зокрема, але не виключно, - спеціалізованої техніки та технологій для безтраншейної прокладки труб, прокладки волоконно-оптичних ліній зв`язку, ремонтудіючих каналізацій, корчування пнів тощо.

Згідно з пунктами 1.8-1.9 розділу 1 Положення представництво не є юридичною особою. Представництво здійснює свою діяльність від імені фірми в межах повноважень, установлених цим Положенням, має окремий баланс, поточний рахунок типу «Н» в установах банків, печатку із своїм найменуванням, інші печатки та штампи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наявності передбачених чинним законодавством підстав для звільнення від оподаткування, Представництвом «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ», було надано засвідчену копію довідки у податкових справах від 28.08.2018, згідно із якою компанія «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ» (Vermeer Steinbruck Export GmbH), Пушерштрассе 7, 90411 Нюрнберг зареєстрована в Центральному фінансовому управлінні м. Нюрнберга з 18.06.2001 як платник корпоративного податку та податку з обороту. Окрім того, зазначено про відсутність податкової заборгованості (Т.1 а.с.41).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вищевказана довідка підтверджує статус податкового резидента країни, з якою укладено міжнародний договір, тобто компанії «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ», що зареєстрована і діє відповідно до законодавства Федеративної Республіки Німеччина, а відтак, наявні підстави для використання нерезидентом переваг міжнародного договору.

Таким чином, податковим органом помилково застосовано до діяльності позивача положення підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 ПК України, що в свою чергу призвело до неправомірних донарахування грошових зобов`язань з податку на прибуток іноземних юридичних осіб та зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток.

Спростування висновку контролюючого органу про завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування за 2015 рік та заниження суми податку на прибуток має наслідком визнання протиправним висновку про неподання податкової звітності з податку на прибуток за 2016 рік, а також застосування штрафу у розмірі 170,00 грн.

Відтак, оскаржувані ППР від 31.05.2018 № , № та № підлягають скасуванню як протиправні, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

Щодо грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, визначеного згідно з оскаржуваними ППР від 31.05.2018 № та № , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IVцього Кодексу.

Згідно зі статтею 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Ставка податку, згідно з пунктом 167.1 статті 167 ПК України, становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету передбачений статтею 168 ПК України.

Так, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 171.1 статті 171 ПК України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з підпунктом «а» пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідно до пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 ПК України; ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України; нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 ПК України, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України; відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 ПК України; платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 ПК України (підпункти 1.2-1.6 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

Як вбачається з акта перевірки, сума податку на доходи фізичних осіб, обчисленого позивачем як податковим агентом, за 2015 рік становить 163 473,74 грн., за 2016 рік - 168 622,61 грн.

Окрім того, контролюючий орган стверджує про те, що сума перерахованого позивачем податку є меншою за обчислену, а саме: за 2015 рік - 146895,94 грн., за 2016 рік - 176701,51 грн.

Натомість, у матеріалах справи містять виписка по особовому рахунку позивача за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, згідно із якою загальна сума сплаченого податку на доходи фізичних осіб становить 159 673,16 грн.

Відтак, за підсумками 2015 та 2016 років позивачем сплачений податок на доходи фізичних осіб в розмірі більшому (336374,67 грн.), ніж навіть задекларований (332096,35 грн.), сума переплати становить 4278,32 грн. ((159673,16 грн. + 176701,51 грн.) - (163473,74 грн. + 168622,61 грн.)).

Також, позивач декларував військовий збір у розмірі 15345,78 грн. за 2015 рік та 14051,92 грн. за 2016 рік.

Сплата зобов`язання з військового збору, за висновками відповідача, в 2015 році становила 13779,63 грн., в 2016 році - 14752,57 грн.

Згідно із випискою по особовому рахунку позивачем за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 сплачено військового збору на загальну суму 15061,08 грн.

Таким чином, за 2015-2016 роки позивачем сплачено військового збору в розмірі більшому (29813,65 грн.), ніж задекларований (29397,70 грн.), сума переплати становить 415,95 грн. ((15061,08 грн. + 14752,57 грн.) - (15345,78 грн. + 14051,92 грн.)).

Тобто, належними доказами спростовуються висновки контролюючого органу в частині неперерахування до бюджету за 2015-2016 роки податку на доходи фізичних осіб у сумі 8498,90 грн. та військового збору у сумі 865,51 грн., у зв`язку із чим визначення позивачу податкового зобов`язання з вказаних податку та збору є безпідставним та незаконним, а тому оскаржувані ППР від 31.05.2018 року № та № також підлягають скасуванню.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (Закон № 2464-VI), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, встановлена Інструкцією «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі за текстом - Інструкція).

Згідно із пунктом 1 розділу VI Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом № 2464-VI обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

За порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону (пункт 1 розділу VIІ Інструкції).

За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску орган доходів і зборів накладає на платника єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені, передбаченої Законом № 2464-VI, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно (частини десята-тринадцята статті 25 Закону № 2464-VI).

31.05.2020 року ГУ ДФС у м. Києві прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску до Представництва «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ», а саме: застосовано штраф за період з 20.10.2016 до 13.11.2017 у сумі 701,82 грн. (3509,12 грн. х 20%) та нараховано пеню у сумі 674,56 грн. (у розмірі 0,1% суми недоїмки).

Як зазначає апелянт, нарахування штрафу та пені зумовлено несвоєчасною сплатою позивачем податкового зобов`язання з єдиного внеску в розмірі 3509,12 грн., нарахованого за вересень 2016 року.

Так, контролюючий орган зазначає, що граничний термін для сплати зобов`язання закінчився 19.10.2016, в той час як фактична сплата відбулась 13.11.2017.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків - Представництва «Вермеер Штайнбрюк Експорт ГМБХ» з єдиного внеску, нарахованого роботодавцем на суми заробітної плати, винагороди за цивільно-правовими договорами, допомоги по тимчасовій непрацездатності, код класифікації доходів бюджету 71010000, 19.10.2016 року платнику було зменшено переплату по єдиному внеску (нарахування на підставі звіту від 19.10.2016 № ) на суму 3509,12 грн. згідно із платіжним дорученням № 53.

В подальшому, тієї ж дати збільшено недоїмку по єдиному внеску на підставі невизначеного документу «…№ ?…» на згадану суму (3509,12 грн.).

Відтак, має місце подвійне (повторне) пред`явлення до сплати одного і того ж податкового зобов`язання з боку контролюючого органу, що суперечить приписам Закону № 2464-VI.

Колегія суддів апеляційнї інстанції дійшла висновку, що оскільки сплата податкового зобов`язання з єдиного внеску на суму 3509,12 грн. проведена позивачем 19.10.2016 року (згідно із платіжним дорученням № 53), тобто із дотриманням граничного терміну, у контролюючого органу відсутні підстави для застосування фінансових санкцій за несвоєчасну сплату, в тому числі штрафу у сумі 701,82 грн. та пені у сумі 674,56 грн.

Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправним і скасування рішення ГУ ДФС у м. Києві від 31.05.2018 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску є обгрунтованими, відповідно рішення підлягає скасуванню.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржувані ППР та рішення ГУ ДФС у м. Києві від 31.05.2018 року № є протиправними та підлягають скасуванню, відповідно до вищевикладених висновків суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 15.02.2021 року