Справа № 280/6340/19
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2021 року м. Дніпросправа № 280/6340/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.10.2020 р. (суддя Максименко Л.Я., повне судове рішення складено 19.10.2020 р.) в справі № 280/6340/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі військова частина НОМЕР_1 ), Головного управління Національної гвардії України (далі ГУ НГУ) про зобов`язання ГУ НГУ виділити кошти в розмірі 74 315,85 грн., зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату цих коштів як середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.10.2020 р. позов задоволено частково, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 65 403,07 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення в частині задоволення позову з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт зазначає, що у спірних правовідносинах проблемним питанням була наявність у позивача самого права на виплату при звільнення грошової компенсації за невикористану відпустку. Це питання було спірним та неоднозначним по всій території України та вирішено тільки після ухвалення Верховним Судом рішення в справі № 620/4218/18. Відповідно, на день звільнення позивача військовою частиною був здійснений повний розрахунок, позивачу виплачені усі належні йому суми, спору про їх розмір не існувало, а обов`язок щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій покладено на відповідача судовим рішенням у справі № 280/3628/20 від 11.11.2019 р. Вважає, що в цьому випадку відсутня вина відповідача у невиплаті компенсації як підстава для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП.

Також вказує, що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні через невиплату у день звільнення компенсації за неотримане речове майно, адже на військову частину законодавством не покладається імперативний обов`язок здійснити виплату компенсації вартості неотриманого речового майна у день звільнення.

Крім того, вважає необґрунтованою визначену судом першої інстанції суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, оскільки сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та компенсації вартості за неотримане речове майно складає 46 736,85 грн. Враховуючи застосовні судом правові висновки Великої Палати Верховного Суду, приблизний розмір майнових втрат позивача становить 3 388,10 грн. (сума кредиту 46 736,85 грн., облікова ставка НБУ 18%, 147 днів затримки).

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2014 між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження позивачем військової служби у Національній гвардії України строком на 5 років.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 03.07.2019 за №141 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення капітана юстиції ОСОБА_1 , який здав справи та обов`язки за посадою офіцера юридичної служби родів військ і служб та звільненого відповідно до підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку контракту наказом командувача Національної гвардії України №106 о/с від 26.06.2019 року, 03 липня 2019 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі № 280/3628/19 позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та Головного управління Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії задоволена частково, зобов`язано Головне управління Національної гвардії України виділити кошти у розмірі 30 139,84 грн. військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України в якості компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 , зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату коштів у розмірі 30 139,84 грн. на користь ОСОБА_1 в якості компенсації вартості за неотримане речове майно, зобов`язано Головне управління Національної гвардії України виділити кошти у розмірі 17 309,25 грн. військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України в якості компенсації за невикористані додаткові відпустки ОСОБА_1 , зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату коштів у розмірі 17 309,25 грн. на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за невикористані додаткові відпустки; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

На момент звільнення з позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме роботодавець не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та компенсації вартості за неотримане речове майно, що було предметом розгляду у справі № 280/3628/19.

28.11.2019 р. на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 р. у справі № 280/3628/19 в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснено перерахування 29 687,74 грн. та 17 049,61 грн.

Суд першої інстанції, врахувавши положення статей 233, 116, 117 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, дійшов висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з ОСОБА_1 в частині невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та компенсації вартості за неотримане речове майно, а тому у позивача наявне право на застосування положень ст. 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Період затримки в цьому випадку складає з 04.07.2019 (наступний день після звільнення) по 28.11.2019 (день фактичного розрахунку) - 147 днів.

Судом першої інстанції обчислено середньоденний розмір грошового забезпечення позивача в розмірі 501,43 грн. 30587,37/61 день (2 місяці).

З урахуванням періоду затримки 147 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 501,43 грн., судом першої інстанції вирахувано розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 73 710,21 грн. (501,43х147).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, визначених Великою Палатою Верховного Суду у приведених вище постановах критеріїв, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до 64 403,97 грн., тобто 88,73% від зазначеної вище суми.

Також суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача з урахуванням п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та ст. 117 КЗпП України буде саме стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 65 403,07 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог до Головного управління Національної гвардії України, оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільнені покладається саме на роботодавця, в даному випадку військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову, проте вважає за необхідне змінити суму, що стягнута на користь позивача.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 03.07.2019 р. № 141 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення капітана юстиції ОСОБА_1 , який здав справи та обв`язки за посадою офіцера юридичної служби родів військ і служб та якого звільненого відповідно до підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби у запас Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку контракту наказом командувача Національної гвардії України № 106о/с від 26.06.2019 р., 03 липня 2019 р.; згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям НГУ та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 15.03.2018 р. № 200, та розпорядженням від 08.01.2019 р. № Р-1 «Про грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України» наказано виплатити, в тому числі премію.

Аркушем співбесіди доводиться (а.с. 15) що при проведення співбесіди з військовослужбовцем з приводу звільнення позивач просив здійснити всі розрахунки на момент відрахування зі складу військової частини.

Рапортом від 03.06.2019 р. (а.с. 16) позивач просив здійснити усі необхідні розрахунки щодо грошового забезпечення та компенсацій.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 р. в справі № 280/3628/19 частково задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та Головного управління Національної гвардії України зобов`язано Головне управління Національної гвардії України виділити кошти у розмірі 30 139,84 грн. військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України в якості компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 , зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату коштів у розмірі 30 139,84 грн. на користь ОСОБА_1 в якості компенсації вартості за неотримане речове майно, зобов`язано Головне управління Національної гвардії України виділити кошти у розмірі 17 309,25 грн. військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України в якості компенсації за невикористані дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату коштів у розмірі 17 309,25 грн. на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

На виконання приведеного судового рішення позивачу компенсацію за неотримане речове майно та компенсацію невикористаної додаткової відпустки в загальній сумі 46 736,85 грн. виплачено 28.11.2019 р. (а.с. 24).

Спірним від час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення компенсації за неотримане речове майно та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю, що є одним з доводів апелянта, суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в Національній гвардії України, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки та грошова компенсація за неотримане речове майно, на які мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби. Факт не виплати таких компенсацій в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В цій справі позивач звільнений із військової служби 03.07.2019 р.

Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та компенсації за неотримане речове майно фактично виконано відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 28.11.2019 р.

Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього заробітку за період з 04.07.2019 р. по 28.11.2019 р.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи приведені положення Порядку № 100 судом першої інстанції правильно розраховано суму середнього заробітку за період з 04.07.2019 р. по 28.11.2019 р. в розмірі 73710,21 грн. (30587,37 грн. (грошове забезпечення за два повних місяців до звільнення зі служби) : 61 день (2 місяці)=501,43 грн. х 147 (кількість днів затримки)).

Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, в іншому розмірі, ніж визначено судом першої інстанції, а саме у розмірі 46 736,85 грн.

При цьому суд враховує наявність спорів між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, які вирішувалися судом, виконання судових рішень, за якими відповідачем донараховано та сплачено на користь позивача 46 736,85 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

З наведених підстав суд доходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір, який дорівнює сумі, що не була виплачена позивачу у день звільнення, тобто 46 736,85 грн.

Суд зауважує, що судом першої інстанції сума у розмірі 65 403,07 грн. вирахувана як 88,73% (відсоток розміру грошового забезпечення, що не виплачено позивачу при звільненні) від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, обрахованою відповідно до Порядку № 100, - 73 710,21 грн., проте такий розмір неможливо визнати обґрунтованим, особливо з врахуванням наявності судового спору про власне право позивача на отримання компенсацій.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що є підставою для зміни судового рішення.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.10.2020 р. в справі № 280/6340/19 задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.10.2020 р. в справі № 280/6340/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії.

В абзаці другому резолютивної частини цифри та слова « 65403,07 грн. (шістдесят п`ять тисяч чотириста три гривні 07 копійок)» замінити цифрами та словами « 46 736,85 грн. (сорок шість тисяч сімсот тридцять шість грн. 85 коп.)».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 15.02.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 15.02.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко