Справа № 9901/395/20
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

Київ

16 лютого 2021 року

справа №9901/395/20

адміністративне провадження №П/9901/395/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Ханової Р. Ф.

суддів: Бившевої Л. І., Гусака М. Б., Олендера І. Я., Хохуляка В. В.

за участю:

секретаря судового засідання Статілко Ю. С.

позивача - ОСОБА_1 особисто,

представника відповідача - Нарольської Т. С. у порядку самопредставництва,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, Вища рада правосуддя), в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 26 листопада 2020 року № 3260/0/15-20 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення його на посаду судді Печерського районного суду міста Києва; зобов`язати Вищу раду правосуддя в місячний строк повторно розглянути питання про внесення Президентові України подання про призначення його на посаду судді Печерського районного суду міста Києва з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частин першої та другої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат.

Верховний Суд ухвалою від 28 грудня 2020 року відкрив провадження в цій справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 11.00 1 лютого 2021 року. Крім того, цією ухвалою суд витребував у відповідача рішення Вищої ради правосуддя від 26 листопада 2020 року № 3260/0/15-20 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва та документи, на підставі яких відповідач прийняв оскаржуване рішення.

18 січня 2021 року до Верховного Суду надійшла завірена копія рішення Вищої ради правосуддя від 26 листопада 2020 року № 3260/0/15-20 і копії документів, на підставі яких відповідач прийняв указане рішення.

20 січня 2021 року від Вищої ради правосуддя надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю.

25 січня 2021 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить відхилити доводи Вищої ради правосуддя, зазначені у відзиві на позовну заяву, та задовольнити його позовні вимоги з урахуванням мотивів і підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

9 лютого 2021 року від позивача надійшли письмові пояснення з приводу мотивів і доводів відповідача, якими обґрунтовано оскаржуване рішення.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - Комісія) рішенням від 3 квітня 2017 року № 28/зп-17 оголосила добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.

ОСОБА_1 12 травня 2017 року звернувся до Комісії із заявою про допуск його до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.

Рішенням від 19 квітня 2019 року № 54/зп-19 Комісія визначила, зокрема, рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та зарахувала їх до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих загальних судів у межах процедури добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного Комісією 3 квітня 2017 року. Цим рішенням Комісії до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих загальних судів зараховано ОСОБА_1 , який за результатами кваліфікаційного іспиту набрав 196,5 бала та займав 30-ту (тридцяту) позицію в рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду.

Вища рада правосуддя 18 липня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» звернулася до Комісії та зазначила про необхідність забезпечення під час проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів рівних можливостей для кандидатів на посаду судді, включених до резерву, та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду, за результатами іспитів із дотриманням у межах поточного конкурсу вимог частини восьмої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Комісія рішенням від 19 липня 2019 року № 101/дс-19 допустила ОСОБА_1 до участі в оголошеному Комісією 2 липня 2019 року конкурсі на зайняття вакантних посад суддів місцевих загальних судів.

Рішенням від 7 серпня 2019 року № 150/зп-19 Комісія затвердила рейтинг учасників конкурсу на зайняття 505-ти вакантних посад суддів у місцевих загальних судах, оголошеного рішенням Комісії від 2 липня 2019 року № 108/зп-19. Зокрема, затверджено рейтинг кандидатів на посаду судді Печерського районного суду міста Києва. ОСОБА_1 зайняв 2-у (другу) позицію в рейтингу на зайняття 6-ти (шести) посад суддів цього суду.

За результатами розгляду рекомендації Комісії щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва Вища рада правосуддя рішенням від 26 листопада 2020 року відмовила у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва.

Приймаючи оскаржуване рішення від 26 листопада 2020 року, відповідач зазначив, що встановив відомості, які не були предметом розгляду Комісії та викликали обґрунтований сумнів щодо відповідності ОСОБА_1 критеріям доброчесності, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з його призначенням на вказану посаду.

Так, під час ознайомлення із матеріалами досьє ОСОБА_1 відповідач установив, що на питання перше розділу 6 «Відомості про притягнення до юридичної відповідальності» анкети кандидата на посаду судді, підписаної 12 липня 2019 року, а саме: «Вкажіть, чи отримували Ви повістку, виклик до суду, чи були Ви арештовані, взяті під варту (якщо так, зазначте деталі кожного такого випадку - не більше 15 слів для кожного)», ОСОБА_1 дав відповідь, що «ніколи не був підданий арешту чи взяттю під варту та з цього приводу ніколи до суду не викликався».

Водночас із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень і вебпорталу «Судова влада України» відповідач установив, що в Немирівському районному суді Вінницької області з 2016 року перебуває обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 (кримінальне провадження № 0000008 від 25 січня 2014 року), під час розгляду якого суд неодноразово (6 червня 2018 року, 19 квітня, 18 червня 2019 року) постановляв ухвали про привід у судові засідання, призначені на 6 липня 2018 року, 18 червня, 22 серпня 2019 року свідків, одним з яких був ОСОБА_1 (проживає у АДРЕСА_1 ).

Ухвали Немирівського районного суду Вінницької області мотивовані тим, що в судові засідання неодноразово не з`являлися свідки, зокрема ОСОБА_1 , у зв`язку із чим прокурор заявив клопотання про привід свідків, оскільки подальший розгляд справи за їхньої відсутності неможливий. Водночас на засіданні Вищої ради правосуддя 28 травня 2020 року, відповідаючи на запитання доповідача, ОСОБА_1 зазначив, що йому невідомо про наявність згаданих ухвал суду, та стверджував, що його до суду не викликали, судових повісток він не отримував. Указував, що про виконання цих ухвал він мав бути повідомлений або дільничним, або іншою посадовою особою, яка виконувала привід, проте цього не було.

Як зазначив ОСОБА_1 у поясненнях, поданих на засідання Вищої ради правосуддя, яке було заплановане на 29 жовтня 2020 року, жодної повістки про виклик до суду як свідка він не отримував, тому в суду були відсутні підстави для постановлення щодо нього ухвал про примусовий привід.

Крім цього, позивач зазначив, що наявні в матеріалах кримінальної справи щодо ОСОБА_2 ухвали суду від 6 червня 2018 року, 19 квітня, 18 червня 2019 року про його привід до суду як свідка працівники поліції не виконували, ні за місцем його проживання, ні за місцем роботи працівники поліції не приходили і змісту ухвал про привід йому не оголошували та з ними не ознайомлювали.

Також позивач звернув увагу на те, що під час судового засідання з розгляду обвинувального акта щодо ОСОБА_2 , яке відбулося 9 жовтня 2020 року, його не було приведено до присяги як свідка, оскільки і в прокурора, і в адвоката обвинуваченої, і в суду були наявні ґрунтовні сумніви щодо його процесуального статусу як свідка у кримінальному провадженні, з огляду на те, що протягом 2014- 2016 років ОСОБА_1 був захисником ОСОБА_2 - особи, щодо якої здійснювалося кримінальне провадження за частиною другою статті 219, статтею 364-1 Кримінального кодексу України. У вересні 2016 року слідчий об`єднав в одне кримінальне провадження ще одне обвинувачення щодо ОСОБА_2 за частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України, тому задля уникнення конфлікту інтересів він уклав із підзахисною угоду про припинення договору про надання їй правової допомоги у зв`язку із його ( ОСОБА_1 ) попереднім допитом за вказаним епізодом як свідка. В об`єднаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 володів конфіденційною інформацією, що становить адвокатську таємницю, тому його допит як свідка в судовому засіданні з розгляду справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною третьою статті 212, частиною другою статті 219, статтею 364-1 Кримінального кодексу України не міг бути допустимим доказом згідно з пунктом 2 частини другої статті 65, частиною першою статті 87 Кримінального процесуального кодексу України та пунктом 2 частини першої статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

З отриманих Вищою радою правосуддя від Немирівського районного суду Вінницької області копій судових повісток у вказаній справі вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово викликали до цього суду як свідка, зокрема в судові засідання, призначені на 6 березня, 18 травня, 6 червня 2018 року, 16 січня, 19 квітня 2019 року, однак надіслана на його адресу кореспонденція була повернута до суду об`єктом поштового зв`язку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідач в оскаржуваному рішенні звернув увагу на те, що судові повістки надсилалися ОСОБА_1 за адресою його зареєстрованого місця проживання, тобто офіційне листування відбувалося з дотриманням вимог Закону.

Крім того, оскаржуваним рішенням відповідача встановлено та підтверджено матеріалами справи, що стосовно виконання ухвали від 6 червня 2018 року про привід свідка ОСОБА_1 до суду на 6 липня 2018 року дільничний офіцер поліції сектору превенції Немирівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 склав рапорт на ім`я начальника Немирівського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області Короля О. В. З рапорту вбачається, що виконати примусовий привід виявилося неможливим, оскільки під час спілкування у телефонному режимі (за номером мобільного телефону НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 повідомив, що він у вказаному кримінальному провадженні був адвокатом, що зумовлює його неможливість бути свідком у цій кримінальній справі. Також у рапорті зазначено, що ОСОБА_1 відмовився повідомляти місце свого перебування для здійснення його примусового приводу.

Щодо виконання ухвали від 19 квітня 2019 року про привід свідка ОСОБА_1 до суду на 18 червня 2019 року дільничний офіцер поліції сектору превенції Немирівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 склав рапорт від 18 червня 2019 року на ім`я начальника Немирівського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області Короля О. В. З рапорту вбачається, що на час його складання ОСОБА_1 був відсутній за місцем проживання, однак під час розмови із ним у телефонному режимі (за номером мобільного телефону НОМЕР_4 (одна цифра у номері пропущена)) ОСОБА_1 повідомив, що перебуває за межами Немирівського району, у зв`язку із чим не може з`явитися до Немирівського районного суду Вінницької області в судове засідання 18 червня 2019 року.

Щодо виконання ухвали від 18 червня 2019 року про привід свідка ОСОБА_1 до суду 22 серпня 2019 року в матеріалах справи є лист від 15 серпня 2019 року за підписом першого заступника начальника Головного управління ДФС у Вінницькій області ОСОБА_4, надісланий на ім`я голови Немирівського районного суду Вінницької області С. Науменка. З указаного листа вбачається, що ОСОБА_1 (зазначено як ОСОБА_1 ) фактично працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Органікс» (). За результатами виїзду за адресою реєстрації вказаного товариства ( АДРЕСА_2 ) стало відомо, що ОСОБА_1 перебуває у відрядженні в місті Києві. Під час телефонної розмови зі свідком він повідомив, що не зможе з`явитися до Немирівського районного суду Вінницької області 22 серпня 2019 року, оскільки буде перебувати на відпочинку за кордоном, що, як зазначено в листі, унеможливлювало застосування його приводу до суду. У вказаному листі також зазначено відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_1 та два належні йому номери мобільних телефонів НОМЕР_2 , НОМЕР_5.

Водночас відповідач в оскаржуваному рішенні звернув увагу на те, що номер НОМЕР_6 як контактний номер телефону кандидат ОСОБА_1 зазначив не лише в усіх анкетах кандидата на посаду судді (2012- 2019 рр.), наявних у його досьє, а й у поданих до Вищої ради правосуддя заявах, клопотаннях під час розгляду рекомендації Комісії. Номер телефону НОМЕР_7 зазначений ОСОБА_1 як службовий контактний телефон в анкеті на посаду судді, підписаній ним 12 липня 2019 року. В усіх поданих до Комісії та Вищої ради правосуддя документах ОСОБА_1 зазначив, що він проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і саме ця адреса є адресою місця його проживання ще з 11 березня 2011 року.

Крім цього, у розділі 1.3 анкети кандидата на посаду судді (підписана 12 липня 2019 року) «Інформація про трудову діяльність» ОСОБА_1 вказував адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Органікс» (місце роботи), яка аналогічна тій адресі, що зазначена у згаданому листі заступника начальника Головного управління ДФС у Вінницькій області ОСОБА_4 . З відомостей, наданих ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, також убачається, що він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Органікс» з 19 лютого 2018 року до прийняття оскаржуваного рішення.

У поясненнях, наданих до Вищої ради правосуддя 24 листопада 2020 року, ОСОБА_1 вказав, що він пригадує, що в нього була єдина телефонна розмова з оперуповноваженим Головного управління ДФС у Вінницькій області ОСОБА_5 , який повідомив про необхідність з`явитися до суду для допиту як свідка у справі за обвинуваченням ОСОБА_2 , проте у зв`язку із запланованою відпусткою він домовився з ОСОБА_5, що особисто зв`яжеться з прокурором ОСОБА_7 та вирішить питання доцільності його виклику до суду. Того самого дня ОСОБА_1 зателефонував прокурору ОСОБА_7 і нагадав йому, що не є свідком у вказаній справі, оскільки був адвокатом ОСОБА_2 , а прокурору про це достеменно відомо. У цій телефонній розмові прокурор повідомив, що ОСОБА_1 викликали до суду помилково, він ніколи не клопотав перед судом про його виклик і застосування приводу, а також повідомив, що в наступне судове засідання ОСОБА_1 можна не з`являтися, а займатися своїми справами. На підтвердження зазначеного ОСОБА_1 вказав, що повісток та ухвал суд після 22 серпня 2019 року не оформлював.

Також у поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що лише після засідання, яке відбулось 28 травня 2020 року у Вищій радій правосуддя, він зрозумів, про що йшлося, та сам 29 травня 2020 року з`явився до Немирівського районного суду Вінницької області, щоб отримати судову повістку та в процесуальний спосіб довести неприпустимість його допиту як свідка у кримінальному провадженні.

Крім того, у наданих до Вищої ради правосуддя поясненнях позивач звернув увагу на те, що Немирівський районний суд Вінницької області ухвалою від 27 жовтня 2020 року клопотання захисника обвинуваченої - адвоката Страшка А. А. про визнання доказу недопустимим задовольнив, визнав недопустимим доказ сторони обвинувачення, а саме протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 2 квітня 2016 року, та відмовив у його допиті як свідка в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000008 від 25 січня 2014 року щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 212, статтею 219, частиною другою статті 364-1 Кримінального кодексу України.

З урахуванням наведеного Вища рада правосуддя дійшла висновку, що отримані від суду документи, зокрема щодо виконання ухвал про привід ОСОБА_1 , свідчать, що йому було відомо про неодноразові виклики до суду для участі в розгляді кримінального провадження, а отже, указують на неправдивість пояснень, наданих ним на засіданнях Вищої ради правосуддя 28 травня, 26 листопада 2020 року, і недостовірність відомостей, повідомлених кандидатом під час розгляду рекомендації Комісії щодо його призначення на посаду судді та в анкеті кандидата на посаду судді.

Відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив, що обвинувальний акт перебуває у провадженні Немирівського районного суду Вінницької області з 2016 року. У цьому кримінальному провадженні в ухвалах про привід суд неодноразово зазначав, що за відсутності свідків, одним з яких є ОСОБА_1 , розглянути справу неможливо, тому строк її розгляду судом через неявку свідків істотно збільшувався, що порушувало права учасників провадження та негативно позначалося на роботі суду. Забезпечення явки свідків у судові засідання у примусовому порядку шляхом приводу потребує додаткових матеріальних і часових витрат не лише учасників провадження та суду, а й тих органів (посадових осіб), які виконують ухвали суду про привід. Упродовж майже двох років суд не зміг забезпечити явку до суду свідка ОСОБА_1 ні шляхом надсилання йому судових повісток, ні шляхом його примусового приводу, водночас з наявних у справі документів убачається, що про необхідність явки до суду як свідка ОСОБА_1 було відомо, проте він цього свого процесуального обов`язку належним чином не виконав.

На переконання Вищої ради правосуддя, рівень правової свідомості позивача як юриста та адвоката має бути вищим, ніж звичайного громадянина, тому мав би визначати і його поведінку в частині виконання обов`язку свідка щодо прибуття до суду, ураховуючи значимість показань свідків для розгляду судом кримінального провадження. Претендуючи на зайняття посади судді та неодноразово беручи участь у доборах, конкурсах з 2012 року, ОСОБА_1 , безумовно, не міг не розуміти тих перешкод для належного здійснення правосуддя, які створюються для судді, який розглядає обвинувальний акт, у зв`язку з неодноразовою неявкою свідків до суду.

Отже, ураховуючи встановлені під час розгляду рекомендації Комісії обставини, Вища рада правосуддя дійшла висновку, що неявка ОСОБА_1 до суду як свідка у кримінальному провадженні, а також неповідомлення ним про відомі йому виклики до суду в цій справі під час засідань Вищої ради правосуддя 28 травня, 26 листопада 2020 року дають підстави для обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

На обґрунтування позовних вимог і протиправності рішення Вищої ради правосуддя позивач зазначає, що жодних обставин, які б з огляду на вимоги статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» унеможливлювали зайняття ним посади судді немає і таких обставин в оскаржуваному рішенні відповідача від 26 листопада 2020 року не наведено.

Посилання відповідача як на підставу для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді на те, що останньому було відомо про застосування щодо нього приводу до суду в рамках кримінального провадження та свідоме ухилення від явки до суду, що мало наслідком зволікання в розгляді кримінального провадження в суді, ОСОБА_1 вважає порушенням Вищою радою правосуддя принципу презумпції невинуватості, оскільки відповідач не наділений правом установлювати та оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про відповідність чи невідповідність доказів і наперед встановлювати умисел особи на предмет ухилення від виконання судового рішення, не встановивши та не з`ясувавши факту належного повідомлення особи про існування такого рішення. Крім того, на думку позивача, відповідач в оскаржуваному рішенні вдався до оцінки показів ОСОБА_1 як свідка на стадії досудового слідства, фактично ставлячи під сумнів ухвалу суду про недопустимість його допиту як свідка.

Позивач в адміністративному позові акцентує увагу на тому, що 12 липня 2019 року при заповненні анкети кандидата на посаду судді надана ним інформація, зокрема, у розділі «Притягнення до юридичної відповідальності» є достовірною, адже як установлено відповідачем, жодної повістки про виклик до суду як свідка він не отримував. Постановлені судом ухвали про привід свідків в рамках кримінального провадження у справі №140/2429/16 від 6 червня 2018 року та від 19 квітня 2019 року йому ніким не оголошувалися і про їх існування на час заповнення анкети нічого не було відомо.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу на суперечливість висновків, викладених у рапортах працівника поліції від 6 липня 2018 року та 8 червня 2019 року (описки в адресі, процесуальному статусі осіб, до яких застосовувався привід, шаблонність рапортів), що свідчить про необхідність критичної оцінки цих документів.

Позивач зазначає, що до 28 травня 2020 року був упевнений, що ніякого приводу щодо нього не застосовувалося, адже він залишався у звичайних дружніх і ділових відносинах з обвинуваченою ОСОБА_2 , її захисником ОСОБА_8 , прокурором ОСОБА_7 , які знали, що позивач був попередньо захисником ОСОБА_2 і не може бути допитаний у вказаній справі як свідок. Зі змісту звукозапису фіксування судових засідань за тими датами, коли виносились постанови про привід (6 червня 2018 року, 19 квітня 2019 року та 18 червня 2019 року), на думку позивача, стає очевидним, що ніхто з учасників судового засідання не клопотав перед судом про застосування щодо нього приводу, адже клопотання прокурором про привід свідків заявлялось усно та знеособлено та відповідно ніхто з них не знав, що привід щодо позивача взагалі застосовувався.

В адміністративному позові зазначається, що ні один працівник поліції не ознайомлював його з постановами про привід під підпис, не зачитував їх зміст та не відбирав жодних письмових чи усних пояснень щодо їх суті, змісту чи порядку виконання. Про наявність його виклику до суду як свідка ( ОСОБА_1 звертає увагу, що саме виклику до суду, а не примусового приводу) він дізнався вперше на початку серпня 2019 року в ході телефонної розмови з оперуповноваженим податкової поліції ОСОБА_9 , зі слів якого зрозумів, що прокурор ОСОБА_7 зобов`язав ОСОБА_9 забезпечити його явку ( ОСОБА_1 ) до судуяк свідка на наступне судове засідання у справі за обвинуваченням ОСОБА_2 . Під час телефонної розмови з прокурором ОСОБА_7 (за наслідком розмови з оперуповноваженим податкової поліції ОСОБА_9 ) останній повідомив позивача, що його викликали до суду помилково, прокурор ніколи не клопотав перед судом про виклик позивача як свідка, і не клопотав про застосування щодо нього приводу. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що жодних повісток чи постанов про привід в рамках цього кримінального провадження після розмови з прокурором Немирівський районний суд Вінницької області щодо позивача не надсилав та не приймав. Відповідно він уважав, що вказане питання було вирішено у визначений законом спосіб.

ОСОБА_1 наголосив на тому, що про наявність щодо нього прийнятих судом постанов про привід як свідка він дізнався лише 28 травня 2020 року від доповідача у справі ОСОБА_10 під час відеоконференції на засіданні Вищої ради правосуддя. І саме після цього 29 травня 2020 року позивач самостійно звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області для отримання повістки, щоб уже в процесуальний спосіб довести недопустимість його допиту як свідка в рамках указаного кримінального провадження.

Немирівський районний суд Вінницької області ухвалою від 27 жовтня 2020 року визнав доказ недопустимим і відмовив у допиті свідка ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 .

Крім того, позивач уважає сумнівним і суперечливим твердження Вищої ради правосуддя стосовно того, що позивач був належним чином повідомлений про виклик до суду за судовою повісткою на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з огляду на те, що відповідач установив, що всі надіслані на адресу ОСОБА_1 повістки були повернуті до суду поштовим відділенням у зв`язку з закінченням строку зберігання. Також у позові ОСОБА_1 звертає увагу на неналежну роботу поштового відділення зв`язку в місті Немирові.

Позивач зазначає, що Вища рада правосуддя визначила йому критерій недоброчесності, що слугує підставою у відмові внесення Президентові України подання про призначення його на посаду судді, не врахувавши те, що він не отримав судових повісток, які були повернуті суду поштовим відділенням зв`язку за закінченням терміну їх зберігання (5 днів) та не виконав незаконних ухвал суду про привід як свідка до суду, яких йому ніхто і ніколи не оголошував. Відповідач бере до уваги рапорт працівника поліції про неможливість доставити до суду свідка, дані якого не відповідають дійсності та фактичним обставинам, що були викладені, хай навіть у незаконній, проте постановленій судом ухвалі про привід. Відповідач ніяким чином не оцінює звукозапис фіксування судових процесів, під час яких суд постановляв ухвали про привід свідків, де чітко зазначалося про відсутність будь-яких рапортів працівників поліції про результати виконання попередніх ухвал про привід. Також відповідач жодним чином не враховує, що в подальшому, коли ОСОБА_1 вперше дізнався, що до нього було застосовано привід, за яким з об`єктивних причин він не міг з`явитися в судове засідання, він негайно відреагував шляхом повідомлення прокурора про неможливість його допиту як свідка, і після того щодо нього в рамках цієї справи більше жодного разу суд не приймав постанов про привід і не надсилав судових повісток про виклик до суду як свідка. І насамкінець, при прийнятті рішення Вища рада правосуддя вдається до оцінки ухвали Немирівського районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року в справі № 140/2429/16 про визнання допиту ОСОБА_1 як свідка недопустимим доказом у справі через неможливість його допиту як адвоката обвинуваченої в цій справі.

У відзиві на адміністративний позов Вища рада правосуддя зазначає, що не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, а тому просить залишити позов без задоволення з огляду на таке.

Відповідач звертає увагу на те, що оскаржуване рішення прийнято повноважним складом Вищої ради правосуддя та підписано всіма її членами, які брали участь у його прийнятті, та містить мотиви, з яких Рада дійшла відповідних висновків. Доказів про наявність підстав для визнання незаконним оскаржуваного рішення, на думку відповідача, ОСОБА_1 не навів.

Відповідач зазначає, що не можуть бути предметом оцінки судом дискреційні повноваження Вищої ради правосуддя.

У відзиві відповідач, повторивши встановлені в оскаржуваному рішенні обставини, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 знав про виклики до суду для участі в розгляді кримінального провадження, що вказує на неправдивість пояснень, наданих ним на засіданнях Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя зазначає, що порушення, допущені під час постановлення ухвал про привід, не змінюють фактів постановлення таких ухвал, які є обов`язковими для виконання, та фактичного виконання таких ухвал. Можливість допиту / недопиту свідка вирішується під час судового розгляду, однак позивач не з`являвся до суду, не зважаючи на те, що був повідомлений про необхідність з`явитися до суду як свідок.

Відповідач установив, що сторона обвинувачення могла встановлювати обставини, які могли бути відомі ОСОБА_1 не у зв`язку з виконанням ним функцій захисника. Задля того, щоб дізнатися, з яких питань його викликають до суду як свідка, позивач був зобов`язаний з`явитися до суду та повідомити про наявність обставин, які, на його переконання, унеможливлюють його допит як свідка.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що він відповідає всім вимогам, установленим частиною першою статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» для осіб, які можуть бути призначені на посаду судді.

Посилання в оскаржуваному рішенні на статті 69, 70, 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не є посиланням на визначені законом конкретні підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Позивач також вважає суперечливими положення статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки вони стосується виключно осіб, які вже мають статус судді, а не є кандидатами на посаду судді.

На думку ОСОБА_1 , законодавець не наділяв Вищу раду правосуддя повноваженнями проводити додаткові перевірки після перевірок, що здійснені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України щодо кандидатів на посаду судді, що призначаються на посаду вперше.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач у відзиві жодним чином не спростував жодного доводу позову, не навів законодавчих актів, згідно з якими Вища рада правосуддя має повноваження щодо особи, яка не є суддею, а лише претендує на посаду судді вперше та має рекомендаційне рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення її на посаду судді, на такі перевірки, які законодавчими актами для Вищої ради правосуддя передбачені лише при призначенні судді на посаду і не передбачені при призначенні особи - кандидата на посаду судді вперше.

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до частини першої статті 2 цього Закону статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною першою статті 26 Закону визначено, що Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя або Дисциплінарної палати відповідно. Засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

У статті 3 Закону визначені повноваження Вищої ради правосуддя, до яких належить внесення подання про призначення судді на посаду (пункт 1 частини першої цієї статті).

Статтею 36 Закону встановлено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя. Вища рада правосуддя ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя, вважається, що Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо:

1) такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) Вища кваліфікаційна комісія суддів України не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.

Частиною дев`ятнадцятою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вища рада правосуддя може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Підстави, зазначені в пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що Вища рада правосуддя наділена повноваженнями відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, оцінюючи відповідність кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

Відповідно до частини двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом Вищої ради правосуддя, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких Вища рада правосуддя прийшла до відповідних висновків.

Як убачається з витягу з протоколу № 92 засідання Вищої ради правосуддя від 26 листопада 2020 року, пунктом першим порядку денного був розгляд матеріалів щодо внесення подання Президентові України про призначення суддів на посади до місцевих суддів, зокрема ОСОБА_1 . На засіданні були присутніми 14 членів Вищої ради правосуддя, тобто більшість від її складу. Член Вищої ради правосуддя ОСОБА_10 доповів матеріали справи щодо кандидата на посаду судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , ОСОБА_1 надав пояснення щодо встановлених під час додаткової перевірки відомостей про нього, після чого члени Вищої ради правосуддя пішли до нарадчої кімнати. Після повернення з нарадчої кімнати член Вищої ради правосуддя ОСОБА_10 запропонував відмовити у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва. Голосування відбулося відповідно до абзацу третього пункту 9.4 Регламенту Вищої ради правосуддя, після чого головуючий ОСОБА_11 оголосив, що за вказану пропозицію проголосували 13 членів Вищої ради правосуддя, проти - 1.

Отже суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення від 26 листопада 2020 року № 3260/0/15-20 ухвалено повноважним складом Вищої ради правосуддя та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні.

Щодо посилання позивача на те, що положення частин дев`ятнадцятої та двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» можуть бути застосовані виключно до осіб зі статусом суддів, Суд звертає увагу на те, що вказані норми регулюють питання проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що законодавець регулярно використовує в цих нормах категорію «кандидат на посаду судді» (зокрема у частині дев`ятнадцятій статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Словосполучення «призначення судді на посаду» в зазначених нормах законодавець застосував виключно з категорією «подання», що є абсолютно логічним з тієї точку зору, що Вища рада правосуддя подає Президентові України «подання про призначення судді на посаду», а не «подання про призначення кандидата на посаду судді».

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, суд, який переглядає рішення Вищої ради правосуддя, не обмежений перевіркою лише наведених формальних критеріїв, оскільки забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та є визначеним статтею 266 Кодексу адміністративного судочинства України судовим органом, який має повну юрисдикцію щодо розгляду скарг на рішення Вищої ради правосуддя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2019 року у справі № 9901/869/18).

У позовній заяві, як уже згадано, ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуване рішення не містить посилань на визначені законом підстави та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків. Посилання в оскаржуваному рішенні на статті 69, 70, 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не є посиланням на визначені законом конкретні підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Надаючи правову оцінку наведеним в оскаржуваному рішенні мотивам, з яких відповідач дійшов висновків про наявність правових підстав для відмови у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва, колегія суддів виходить із такого.

Вища рада правосуддя вважала, що підставою для обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності є його неявка до суду як свідка у кримінальному провадженні (це призвело до затягування процесу), а також неповідомлення ним про відомі йому виклики до суду в кримінальному провадженні під час засідань Вищої ради правосуддя 28 травня, 26 листопада 2020 року.

Із матеріалів справи вбачається та сторони не заперечують, що позивачу в справі неодноразово (5 разів) надсилалися повістки про виклик до суду в якості свідка (в судові засідання, призначені на 6 березня, 18 травня, 6 червня 2018 року, 16 січня, 19 квітня 2019 року) у межах кримінального провадження № 0000008 від 25 січня 2014 року щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 212, статтею 219, частиною другою статті 364-1 Кримінального кодексу України.

Кожна із згаданих повісток повернулася до суду об`єктом поштового зв`язку із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», що свідчить про те, що позивач жодну з них не отримав.

Пункт 6.1 анкети кандидата на посаду судді містить питання до кандидата «Вкажіть чи отримували Ви повістку, виклик до суду, чи були Ви арештовані, взяті під варту».

Аналіз частини першої статті 136 Кримінального процесуального кодексу України свідчить про те, що належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, зокрема на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Буквальне тлумачення статті 136 та наявність підтверджень про повернення об`єктом поштового зв`язку надісланих позивачу повісток до суду в межах кримінального провадження № 0000008 із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» свідчить про те, що ОСОБА_1 дійсно не отримував повісток про виклик до суду як свідка в межах зазначеного кримінального провадження. Відтак, даючи відповідь на питання пункту 6.1. анкети кандидата на посаду судді «Вкажіть чи отримували Ви повістку, виклик до суду, чи були Ви арештовані, взяті під варту» позивач не надав недостовірної інформації в частині отримання повісток у межах кримінального провадження № 0000008, оскільки дійсно їх не отримував.

Водночас зі змісту оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя вбачається, що однією з підстав для сумніву відповідача щодо відповідності кандидата ( ОСОБА_1 ) на посаду судді слугувало неповідомлення ним про відомі йому виклики до суду в кримінальному провадженні під час засідань Вищої ради правосуддя 28 травня та 26 листопада 2020 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в адміністративному позові (сторінка 4 позову) підтверджується той факт, що про наявність виклику позивача до суду як свідка він дізнався вперше на початку серпня 2019 року в ході телефонної розмови з оперуповноваженим податкової поліції ОСОБА_9 , зі слів якого позивач зрозумів, що прокурор ОСОБА_7 зобов`язав ОСОБА_9 забезпечити його явку (ОСОБА_1) до суду як свідка на наступне судове засідання у справі за обвинуваченням ОСОБА_2 . Водночас ОСОБА_1 звернув увагу на те, що дізнався про наявність саме виклику до суду, а не примусового приводу.

Колегія суддів визнає, що позивач з огляду на пункт 2 частини другої статті 65 Кримінального процесуального кодексу України та ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року в справі № 140/2429/16 не міг бути допитаний як свідок, оскільки був адвокатом обвинуваченої ОСОБА_2 . Відсутність у позивача статусу свідка, а також невручення йому повісток про виклик до суду в порядку, установленому статтею 136 цього Кодексу, дає підстави стверджувати про відсутність порушення пункту 1 розділу 6 Анкети кандидата на посаду судді «Відомості про притягнення до юридичної відповідальності», в якому позивач зазначив, що, зокрема, станом на 12 липня 2019 року, «ніколи до суду не викликався».

Колегія суддів зазначає, що інформація, яка наводиться в розділі 6 Анкети кандидата на посаду судді, стосується виключно відомостей про притягнення до юридичної відповідальності цієї особи.

Твердження відповідача про те, що станом на 28 травня 2020 року (перше засідання Вищої ради правосуддя, на якому розглядалося питання щодо внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді) позивачу було відомо про наявність виклику його до суду як свідка, однак Вищу раду правосуддя про це він не повідомив, колегія суддів визнає неприйнятним з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в п. 37, 38 постанови у справі № 800/551/17 зробила висновки, згідно з якими при наданні юридичної оцінки рішенню ВРП суд має повну юрисдикцію, яка не обмежується лише з`ясуванням наявності визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» формальних підстав для скасування такого рішення. Суд має також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття спірного рішення положень пункту 3 частини дев`ятнадцятої статті 79 указаного Закону щодо вмотивованості такого рішення. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження.

Конституційний Суд України в Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними (абзац другий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України в Рішенні від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016 цей механізм має забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини).

Колегія суддів вважає, що висновок ВРП про недоброчесність позивача ґрунтується на припущеннях, здійснений без врахування принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, що вказує на невідповідність рішення відповідача пункту 7 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Для встановлення дискримінації суд має провести аналіз відповідно до підходу, який застосовується в контексті статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»

дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

У контексті цієї справи під непрямою дискримінацією потрібно мати на увазі рішення, правові норми або критерії оцінки, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їхніми ознаками.

У параграфах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, параграф 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, параграф 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, параграф 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, параграф 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (зокрема, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, параграф 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, параграф 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), параграф 128, «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), параграф 119).

Принцип правової визначеності, що є інтегративним складником принципу верховенства права, вимагає, щоб правозастосування було прогнозованим та передбачуваним. Правомірність обмеження майнових прав (законних очікувань) особи з боку держави неодноразово була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого цей суд сформував уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнане правомірним за дотримання таких умов, як законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві. Сукупність таких умов наразі відома під назвою «трискладовий тест».

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини для встановлення відповідності заходу принципу правомірності потрібно проаналізувати три критерії:

- чи є такий захід правомірним (передбаченим національним законодавством);

- чи є легітимною мета такого обмеження;

- чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини).

Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Національне законодавство щодо відмови у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді через невідповідність поведінки критерію доброчесності містить оціночні критерії, тобто такі, що не чітко визначені законом.

За таких обставин легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

Водночас висновок ВРП, що позивач був належним чином повідомлений про виклик до суду як свідка, обґрунтований виключно на підставі того, що офіційне листування з позивачем здійснювалося відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за відсутності жодного повідомлення про вручення судової повістки.

У рішенні Європейського суду з прав людини «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства» наголошується на необхідності встановлення відношення пропорційності між можливістю застосування, характером заходів з обмеження права власності та метою, що має бути досягнута в результаті такого застосування. Міра дбайливості власника щодо відвернення правопорушення становить лише один з елементів балансу приватного та публічного інтересів, що має розглядатися в сукупності з іншими обставинами справи. У спрощеному вигляді під публічним інтересом у цьому контексті мається на увазі реалізація превентивної функції права шляхом вилучення засобів і предметів правопорушення, що загалом відповідає частині шостій статті 13 Цивільного кодексу (застосування судом до особи, яка зловживає правом користування річчю, «інших наслідків, встановлених законом»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» йдеться про те, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення». Тобто держава має подбати про певний баланс між засобами впливу, адекватною оцінкою його протиправних дій та метою, якої хоче досягти держава.

Принцип пропорційності має забезпечувати дотримання відповідного балансу між будь-якими зворотними наслідками, що можуть бути заподіяні правам, свободам або інтересам учасників правовідносин, а також поставленим цілям адміністративного договору. Принцип пропорційності передбачає (1) використання засобів, пропорційних до переслідуваних цілей, (2) забезпечення через здійснені заходи чіткої рівноваги між публічними інтересами з правами та інтересами приватних осіб.

За загальним правилом добросовісна помилка або недбалість за відсутністю умисності дій не є достатньою підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності. Недостатнє обґрунтування недоброчесності судді чи обґрунтування недоброчесності, що засноване на припущеннях, не визнається порушенням норм суддівської етики чи свідомим нехтуванням стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, чи допущенням поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

Водночас критерії вимірювання відповідачем доброчесності позивача як кандидата та до діючих суддів суттєво відрізняються, є явно неспівмірними та нелогічними. Визнання особи недоброчесною не відповідає принципу пропорційності за умови нез`явлення позивача як кандидата на посаду судді до суду за викликом, якого він ніколи не отримував, невиконання постанов про привід до суду як свідка, з якими його ніхто не ознайомлював і про наявність яких позивачеві на час їх винесення нічого не було відомо до 28 травня 2020 року, при визнанні всіма учасниками судового процесу, що його показання під час можливого допиту були б неналежним і недопустимим доказом у кримінальному провадженні, в якому він був адвокатом обвинуваченої у справі.

Отже, у справі, яка розглядається, наявне втручання держави з боку відповідача в права особи, воно не є законним і пропорційним указаній легітимній меті. Такий підхід до визначення критеріїв оцінки доброчесності з боку відповідача є непослідовним і дискримінаційним за фактом належності до професії.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієют та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені в цій справі обставини та правове регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням викладеного сумнів ВРП щодо недоброчесності позивача є не доведеним, а оскаржуване рішення прийняте з порушенням принципів верховенства права, законності, пропорційності, рівності та недискримінації, що нівелює саму сутність цього акта.

Колегія суддів не погоджується з висновком Вищої ради правосуддя про наявність підстав для обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності, яка проявилася в його неявці до суду як свідка у кримінальному провадженні, що призвело до затягування процесу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що законодавець не наділяв Вищу раду правосуддя повноваженнями робити додаткові перевірки після перевірок, що здійснені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України стосовно кандидатів на посаду судді, які призначаються на посаду вперше, спростовуються положеннями статті 31 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», відповідно до якої Вища рада правосуддя, її органи, член Вищої ради правосуддя для здійснення своїх повноважень мають право витребовувати та одержувати на їх запит необхідну інформацію та документи.

Ураховуючи наявність у Вищої ради правосуддя повноважень щодо внесення подання про призначення судді на посаду, можливість ухвалення рішення про відмову внесення подання на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, відповідач Законом наділений можливістю витребовувати та одержувати на їх запит необхідну інформацію та документи і за результатами їх опрацювання приймати відповідні рішення.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому за наведених підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на обґрунтованість і наявність підстав до задоволення позовних вимог колегія суддів вбачає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 840,8 грн за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя.

Керуючись статтями 2, 22, 139, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 26 листопада 2020 року №3260/0/15-20 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва.

Зобов`язати Вищу раду правосуддя в місячний строк повторно розглянути питання про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя (, адреса: вул. Студентська, 12-А, м. Київ, 04050) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, цей строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 17 лютого 2021 року.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді Л. І. Бившева

М. Б. Гусак

І. Я. Олендер

В. В. Хохуляк