Справа № 520/4783/19
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

09 лютого 2021 року № 520/4783/19

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мельников Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 16.01.2019 року у виконавчому провадженні №51197152.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що постанова державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження ВП№51197152 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 10.06.2019 року прийнято адміністративний позов до розгляду, відкрито спрощене провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено розгляд справи у судовому засіданні.

Представником відповідача через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує. При цьому, представником відповідача вказано, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП№51197152 винесена правомірно.

Ухвалою суду від 03.07.2019 року зупинено провадження у справі позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про скасування постанови до набрання законної сили рішенням по справі №2540/3203/18.

Ухвалою суду від 25.01.2021 року поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 09.02.2021 року замінено відповідача Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на його правонаступника Шевченківський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м-н Свободи, 5, Держпром, 6 під., 10 пов., м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ - 34952393).

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне.

У Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Харкова перебувало виконавче провадження № 51197152 по примусовому виконанню рішення Дзержинського районного суду міста Харкова у справі № 2011/7056/12.

На підставі вказаного рішення Дзержинським районним судом міста Харкова було видано виконавчий лист 26 січня 2015 року про стягнення 87266 швейцарських франків, пені у сумі 82624,10 грн. та витрат позивача по сплаті судового збору 823,00 грн шляхом проведення прилюдних торгів за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який було передано стягувачем - ПАТ «УкрСиббанк» на виконання до Шевченківського ВДВС Харківського ГТУЮ у Харківській області.

Під час розгляду справи встановлено, що 16.01.2019 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» і в той же день державним виконавцем була винесена постанова щодо стягнення виконавчого збору.

На підставі постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем відповідача відкрито виконавче провадження № 58104581 від 17.01.2019 та № 58104694 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, та витрат на проведення виконавчих дій, а 12.03.2019 року накладено арешт на кошти позивача, а саме картковий рахунок, на який перераховується заробітна плата.

Позивачем у позовній заяві вказано, що боржником у даному виконавчому провадженні була ОСОБА_2 .

Однак, ухвалюю Дзержинського районного суду міста Харкова №6/638/179/2016 замінено сторону виконавчого провадження - боржника ОСОБА_2 на правонаступника - ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 14.02.2017 року про заміну сторони виконавчого провадження боржника ОСОБА_2 замінено на її правонаступника ОСОБА_1 відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2016 року, справа №6/638/179/2016.

11.01.2019 року до відділу надійшла письмова заява представника стягувача АТ «Укрсиббанк» за довіреністю Левченко І.К. з проханням повернути виконавчий лист №2011/7056/12 від 20.10.2015 року, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова у справі №2011/7056/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 16.01.2019 року державним виконавцем, керуючись п. 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Зі змісту наданого до суду представником відповідача відзиву на позов встановлено, що відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, З, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вказано представником відповідача, з огляду на зазначену норму, 16.01.2019 року державним виконавцем, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №51197152 у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

В подальшому, 17.01.2019 року державним виконавцем, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58104694, копію якої за вихідним номером №1138 направлено боржнику для виконання рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення.

У позовній заяві позивачем вказано, що виконавче провадження було завершено та виконавчий документ було повернуто стягувачу, за його заявою без виконання у зв`язку з тим, що стягувач мав намір звернутись до приватного виконавця Кудряшова Д.В. з тим же самим виконавчим листом. В подальшому, приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. 22.01.2019 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню судового рішення на підставі виконавчого документа, який було повернуто відповідачем по справі стягувачу.

Позивачем зазначено, що Шевченківським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесена оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору, але відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

Водночас, позивачем вказано, що оскільки чинним законодавством не врегульовано процедуру передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця така процедура фактично здійснюється шляхом повернення виконавчого документа стягувачу з подальшою передачею приватному виконавцю. Отже, як вказано позивачем, у даному випадку фактично мала місце передача виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю і за аналогією можливим є висновок про те, що виконавчий збір у даному випадку не повинен стягуватись.

Представником відповідача у поданому до суду відзиві на позов було вказано на помилковість доводів позивача стосовно передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, оскільки такої передачі у даному випадку не відбулось, а мало місце подання заяви стягувачем про повернення йому виконавчого документа відповідно до п. 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» без зазначення намірів звернутися до приватного виконавця Кудряшова Д.В. з тим же самим виконавчим листом, як вказує позивач. А відповідно і подання такої заяви, що прямо передбачений Законом та Інструкцією, було винесення постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, виділення їх в окремі провадження та виконання в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Також представником відповідача вказано, що норму Закону України «Про виконавче провадження», а саме частину 2 статті 27, яка визначала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом було змінено Законом України №2475-VIІ від 03.07.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», відповідно до якого виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.

Станом на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку було визначено приписами Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV.

05.10.2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Приписами п.п. 6 та 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII визначено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, суд зазначає, що положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону т інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до приписів ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Приписами ч.1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Положеннями ч.5 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до положень пунктів 1- 6 ч.5 ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:

- за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

- у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

- якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

- у разі виконання рішення приватним виконавцем;

- за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Приписами ч.9 ст. 27 Закону № 1404-VIII обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно із п.1 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно із положеннями ч.5 ст.37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Суд зазначає, що ч.4 ст.40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями ч.4 ст.42 Закону № 1404-VІІІ визначено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відтак, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року) вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404 - VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, враховуючи редакції Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 05.10.2016 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, до 28.08.2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП № 51197152 від 16.01.2019 про стягнення з боржника, яким у даному випадку є позивач, виконавчого збору у розмірі 165937,04 грн, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом, а саме 8726,61 швейцарських франків та 8544,71 грн.

Відтак, державний виконавець було визначено суму виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами відповідно до приписів Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Водночас, як встановлено судом під час розгляду справи в рамках виконавчого провадження №51197152 державним виконавцем не було стягнуто суми боргу відповідного виконавчого листа.

В той же час, суд зазначає, що матеріали справи містять докази вчинення державним виконавцем виконавчих дій, спрямованих на стягнення боргу з позивача, зокрема, державним виконавцем було винесено постанови про накладення арешту на майно боржника.

Отже, враховуючи обставини того, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про вчинення державними виконавцями виконавчих дій, спрямованих на стягнення боргу з позивача, зокрема щодо виявлення та накладення арешту на його майно, то саме у такому випадку зазначені дії державного виконавця мають бути окреслені певним результатом виконання (суму, яку фактично стягнуто у зв`язку із забезпеченням арешту майна, залишок нестягнутої суми), оскільки законодавець чітко визначив, що виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, водночас розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

Отже, оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище позивача, який є у даному випадку боржником, а також враховуючи обставини того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 165937,04 грн.

Суд зазначає, що під час розгляду даної справи судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20, від 28.01.2021 року по справі №420/769/19.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до положень ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не підтверджено правомірність винесення відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору від 16.01.2019 року у виконавчому провадженні №51197152.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 287, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративного позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м-н Свободи, 5, Держпром, 6 під., 10 пов., м. Харків, 61022) про скасування постанови задовольнити.

Скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 16.01.2019 року у виконавчому провадженні №51197152.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1659 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дев`ять) грн. 37 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м-н Свободи, 5, Держпром, 6 під., 10 пов., м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ - 34952393).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення в порядку письмового провадження виготовлено 16 лютого 2021 року.

Суддя Мельников Р.В.