Справа № 320/7132/19
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року справа №320/7132/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Іванковичівської сільської ради про зобов`язання Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області виділити ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,2499 га (кадастровий номер :02:006:0091), яка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання по справі.

09.06.2020 на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, у якій позивач просить суд:

- скасувати рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області №728-1-7 від 15.08.2019;

- зобов`язати Іванковичівську сільську раду виділити ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,2499 га (кадастровий номер :02:006:0091), яка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.06.2020 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що нею було придбано у гр. ОСОБА_2 на підставі договору від 16.06.2009 земельну ділянку площею 0,2499 га, з кадастровим номером :02:006:0091, яка розташована в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Проте, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2016 у справі №362/1141/16-ц було визнане недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №4 від 03.04.2009, який посвідчував право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Позивачка повідомила, що маючи намір отримати у користування вказану земельну ділянку, вона звернулась з відповідною заявою до Іванковичівської сільської ради, за результатами розгляду якої відповідачем було прийнято рішення №728-1-7 від 15.08.2019 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та необґрунтованим, оскільки воно не містить жодних мотивів та підстав відмови у наданні позивачу відповідного дозволу.

Усною ухвалою суду від 08.09.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засіданні, вирішено закрити підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 замінено відповідача - Іванковичівську сільську раду, на правонаступника - Феодосіївську сільську раду Обухівського району Київської області.

Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області надала пояснення по справі, у яких повідомила, що відповідно до Інформації Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0091 перебуває у приватній власності.

У зв`язку з цим, Іванковичівська сільська рада вважає, що не має повноважень стосовно розпорядження вказаною земельною ділянкою, а тому прийняття органом самоврядування спірного рішення є правомірним та обґрунтованим.

Присутні у судовому засіданні 09.02.2021 представники позивача підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 09.02.2021 представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 27.09.1997 (а.с.43).

16.06.2009 між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в Реєстрі за №739 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Тетяною Володимирівною, за умовами якого покупцем було набуто у власність земельну ділянку, площею 0,2499 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку.

Відповідно до пункту 2 договору земельна ділянка, розташована за АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0091 (а.с.40).

Судом встановлено, що право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку підтверджувалось державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №667974 від 03.04.2009 (а.с.42).

Після укладання угоди купівлі-продажу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Тетяною Володимирівною було проставлено на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №667974 від 03.04.2009 запис про перехід права власності на відповідну земельну ділянку до ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 30.08.2016 Управлінням Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області було здійснено державну реєстрацію в ДЗК земельної ділянки (з кадастровим номером :02:006:0091), площею 0,2499 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.52-54).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2016 у справі №362/1141/16-ц за позовом прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київської області та Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - ОСОБА_1 , про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, визнано недійсними:

- рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області №207-18-25 від 04.07.2008, в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 , та № НОМЕР_2 від 25.03.2009 року про його затвердження;

- державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯЖ №4 від 03.04.2009, площею 0,2499 га, розташовану в АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий №:02:006:0091, та скасовано його державну реєстрацію (а.с.55-58).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2016 у справі №362/1141/16-ц виправлено описку в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року по цивільній справі № 362/1141/16-ц (провадження № 2/362/1129/16), та зазначено в тексті рішення, зокрема в описовій та його резолютивній частині, що вірно вважати: земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0091 розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.10.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року в частині задоволення позову щодо визнання недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківської району Київськоі області № 207-18-25 від 04 липня 2008 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подала до Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області заяву від 01.08.2019 про виділення земельної ділянки, у якій просила виділити їй земельну ділянку, площею 0,2499 га (кадастровий номер :02:006:0091), яка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.45-48).

Мотивуючи вказану заяву, позивачка зазначила, що те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2016 у справі №362/1141/16-ц було визнання недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0091, вказана земельна ділянка перебуває на балансі органу місцевого самоврядування.

У заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона має статус добросовісного набувача даної земельної ділянки та користується нею 10 років, а тому, на її думку, вона має першочергове право на виділення їй вказаної земельної ділянки у постійне користування.

Крім того, позивачка вважає, що оскільки вказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі, цільове призначення якої не змінювалось, то потреба у складанні документації із землеустрою щодо земельної ділянки відсутня.

Судом встановлено, що вказана заява була отримана відповідачем 05.08.2019, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення з відміткою про вручення (а.с.49).

Іванковичівська сільська рада Васильківського району Київської області за результатами розгляду вказаної заяви позивача прийняла рішення від 15.08.2019 №728-18-7, яким відмовила у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.102).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем спірного рішення, позивачка звернулася з даним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України).

Частинами третьою та четвертою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з пунктом «в» частини першої статі 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 123 Земельного кодексу України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Отже, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється лише у випадку: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Якщо земельна ділянка вже була у користуванні, то вона вважається сформованою, оскільки визначено її цільове призначення, площу та межі.

Частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною десятою статті 123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною п`ятою статті 46 цього Закону передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести конкретні підстави для такої відмови, що визначені частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.123 ЗК України.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 24.06.2020 у справі №806/3100/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90029796) та від 02.04.2019 у справі №825/644/16 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -80867080).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд звертає увагу на те, що подана позивачкою до Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області заява від 01.08.2019 про виділення земельної ділянки містить одночасно посилання на положення статті 116 Земельного кодексу України, які регламентують передачу землі у власність, та положення статті 123 Земельного кодексу України, якою визначена процедура передачі землі у користування. Вказані норми конкурують між собою та не можуть одночасно бути викладені у заяві, адресованій до органу місцевого самоврядування, оскільки фактично ставлять останнього у ситуацію правової невизначенності, змушуючи його на власний розсуд обирати правовий титул, на якому необхідно виділити заявнику земельну ділянку.

Водночас, будь-яке рішення органу місцевого самоврядування має містити мотиви його прийняття, що є запобіжником свавілля суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що спірне рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 15.08.2019 №728-18-7 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 " не містить жодних мотивів його прийняття. Фактично, вказане рішення містить лише результат розгляду клопотання позивачки, однак будь-які обставини, які стали підставою для прийняття такого розпорядчого акта, у рішенні не зазначені.

Положеннями пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що питання регулювання земельних відносин, відповідно до закону, вирішується виключно на пленарних засіданнях сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до частин першої та другої статті вказаного 59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією. Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування.

Суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та підлягає застосуванню національними судами при розгляді справ.

В своїй судовій практиці Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Крім того, Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи 77 (31) від 28.09.1977 урядам держав-членів рекомендовано керуватися у своєму праві й адміністративній практиці принципами, які наводяться у додатку до цієї резолюції.

Ці принципи застосовуються для захисту осіб, як фізичних, так і юридичних, в адміністративних процедурах відносно будь-яких індивідуальних заходів або рішень, які були прийняті в ході здійснення публічної влади і які за своїм характером безпосередньо впливають на їхні права, свободи або інтереси (адміністративні акти).

В ході реалізації цих принципів слід ураховувати належним чином вимоги щодо належного та ефективного управління, а також інтереси третіх сторін та основні публічні інтереси. У випадках, коли вимоги зумовлюють необхідність внесення змін або вилучення одного чи більше принципів у конкретних випадках або в специфічних сферах публічної адміністрації, слід докласти всіх можливих зусиль, відповідно до фундаментальних цілей цієї резолюції, для досягнення якомога вищого ступеня справедливості.

Такими принципами, згідно з Додатком до Резолюції, зокрема, є:

- право бути вислуханим, що означає, що щодо будь-якого адміністративного акта, який за своїм характером може несприятливо впливати на права, свободи або інтереси особи, така особа може пред`явити факти й аргументи та, у відповідних випадках, докази, що будуть ураховані адміністративним органом;

- виклад мотивів, що означає, що якщо адміністративний акт є таким, що за своїм характером несприятливо впливає на права, свободи або інтереси особи, така особа отримує інформацію про мотиви, на яких він ґрунтується. Інформація про мотиви зазначається в акті або передається відповідній особі, за її запитом, у письмовій формі протягом розумного строку.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що дії відповідача по прийняттю спірного рішення, в якому не наведені жодні мотиви його ухвалення, свідчать про порушення відповідачем як принципу належного урядування, так і принципів, закріплених в Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи 77 (31) від 28.09.1977, свідчать про непрозорість та непередбачуваність дій відповідача.

Суд вважає непереконливими посилання Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області на те, що підставою для прийняття спірного рішення є фактичне перебування земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0091 у приватній власності, оскільки такі мотиви у спірному рішенні не зазначені.

Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Більш того, суд вважає хибними твердження відповідача про перебування земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0091 у приватній власності.

Так, суд зазначає, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на вищевказану ділянку на теперішній час за жодною особою не зареєстровано.

Разом з тим, як зазначено вище, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2016 у справі №362/1141/16-ц визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯЖ №4 від 03.04.2009, площею 0,2499 га, розташовану в АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий №:02:006:0091, та скасовано його державну реєстрацію.

Отже, враховуючи, що правові підстави передачі у власність ОСОБА_2 вищевказаної земельної ділянки відпали, на теперішній час вказана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності, що спростовує вищевикладені твердження відповідача.

При цьому, наданий представником відповідача витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0091 є недопустимим доказом форми власності цієї ділянки, оскільки відображена в ДЗК інформація про власність земельної ділянки є похідною від інформації, відображеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в якому, як було вказано вище, відсутня інформація про зареєстроване право власності на цю ділянку.

Так, відповідно до частини дев`ятої статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 1 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до Державного земельного кадастру із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

Відомості про розподіл земель за формами власності і видами речових прав вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, оскільки спірне рішення не містить жодних мотивів та причин відмови, суд вважає, що така відмова не може вважатися обґрунтованою, добросовісною і законною, внаслідок чого суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про визнання визнання протиправним та скасувати рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 15.08.2019 №728-18-7 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 ".

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виділити ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,2499 га (кадастровий номер :02:006:0091), яка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначено вище, Іванковичівською сільською радою було прийнято спірне рішення, яке не містить жодних мотивів та підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення технічної документації щодо встановлення меж відповідної земельної ділянки, що в свою чергу, свідчить про те, що відповідач не надав позивачці ані дозволу на розроблення землевпорядної документації, або вмотивованої відмови у його наданні.

У зв`язку з цим, враховуючи вищенаведені положення КАС України, суд вважає, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача виділити ОСОБА_1 земельну ділянку є передчасними, а захист порушеного права позивачки потребує спонукання відповідача на найближчій сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01 серпня 2019 року про виділення земельної ділянки площею 0,2499 га, з кадастровим номером :02:006:0091, яка розташована в АДРЕСА_1 , та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду цієї заяви, з викладенням відповідних мотивів його прийняття.

При цьому суд вважає непереконливими твердження представника позивачки про те, що у даному випадку виділення земельної ділянки має здійснюватися без складання землевпорядної документації, з посиланням на абзац третій частини першої статті 123 Земельного кодексу України.

Так, цією нормою закріплено, що надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Отже, гіпотеза цієї правової норми містить посилання на передумову її застосування - наявність зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку, яка у даному випадку, як було вказано вище, відсутня.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка є сформованою, а її межі та цільове призначення не змінюється, виділення земельної ділянки у даному випадку має здійснюватися на підставі технічної документації із землеустрою.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 09.12.2019 №0.0..1 (а.с.24).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн. за рахунок суб`єкта владних повноважень - Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області.

У судовому засіданні 11.02.2021 були проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 15.08.2019 №728-18-7 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 ".

3. Зобов`язати Феодосіївську сільську раду Обухівського району Київської області на найближчій сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01 серпня 2019 року про виділення земельної ділянки площею 0,2499 га, з кадастровим номером :02:006:0091, яка розташована в АДРЕСА_1 , та прийняти відповідне мотивоване рішення за наслідками розгляду цієї заяви, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (ідентифікаційний код 04362148, адреса: 08173, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Ходосівка, вул. П. Мирного, 2).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений та підписаний 18.02.2021

Суддя Дудін С.О.