Справа № 380/2316/20
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року справа №380/2316/20

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Саковець Б.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу № 380/2316/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи згідно трудової книжки з 05.03.1992 року по 09.02.2006 року на посаді завідуючої складом у Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник», що дає право на призначення пенсії за віком, за заявою від 03.05.2019 року та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Городоцькому районі призначити ОСОБА_1 пенсію за віком не з дати виникнення права на пенсію - а з дня звернення з заявою за пенсією 03.05.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.05.2019 року позивачка звернулася у відділ з питань перерахунків пенсій № 13 Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, із заявою про призначення пенсії за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак листом від 02.10.2019 року № 3064/03.14 відділу з питань перерахунків пенсій № 13 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області отримала відмову з посиланням на те, що до страхового стажу не враховано період роботи згідно трудової книжки з 05.03.1992 року по 09.02.2006 року в Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник».

Позивач вважає, що таке рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком є протиправним, відповідач незаконно покликався на те, що наказ на прийом містить виправлення в трудовій книжці, копію наказу не представлено, довідка про період роботи не містить підстави видачі. Індивідуальні відомості про застраховану особу (ІНДАНІ) в реєстрі застрахованих осіб за період роботи з 1998 по 2006 в Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник» відсутні та незаконно послався на відсутність документів, які підтверджують її право на пенсію за віком, оскільки документи, які на думку відповідача підтверджують стаж роботи, що дає право на пенсію за віком, були подані позивачем при подачі заяви від 03.05.2019 року.

Так, основним документом, який підтверджує трудовий стаж роботи, є трудова книжка, а коли в ній немає необхідних відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, то згідно до п. 20 Порядку, затвердженого постановою КМ від 12.08.1993 року № 637 для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнювальні довідки підприємств, організацій. Довідки повинні ґрунтуватися на первинних документах.

Позивачкою, крім трудової книжки, в якій зазначено про те, що вона працювала в період з 1998 року по 2006 рік в Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник» подано також: Довідку про період роботи з 1998 року по 2006 року, Довідки про заробітну плату за період з 1992 року по 2000 року.

З трудової книжки НОМЕР_1 від 14.11.1978, у відповідності до запису за №14 позивачка прийнята 05.03.1992 року на посаду завідуючої складом у Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник» (наказ № 11 від 05.03.1992 року). Згідно запису за №16 від 09.02.2006 року позивач звільнена із займаної посади за власним бажанням (наказ №17 від 09.02.2006 року). При цьому, міститься підпис уповноваженої особи та печатка Комерційного монтажно-будівельного підприємства «Монтажник».

Записи про роботу у трудовій книжці позивачки під №14, №16, містять чітку дату прийому на роботу, чітку дату звільнення з роботи, номери наказів та їх дати, посади на яких працювала позивачка, підпис уповноваженої особи та відбиток печатки підприємства.

Із копії трудової книжки позивачки не вбачається суттєвих виправлень щодо спірних періодів роботи, а відповідач не зазначив, які саме виправлення наявні у записах трудової книжки позивачки щодо періоду роботи 05.03.1992 року по 09.02.2006 року в Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник».

Відповідач подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що управлінням не враховано період роботи ОСОБА_1 згідно трудової книжки з 05.03.1992 року по 09.02.2006 року в Комерційно-монтажному будівельному підприємстві з наступних підстав: наказ на прийом містить виправлення, копію наказу не представлено, довідка про період роботи не містить підстави видачі; індивідуальні відомості про застраховану особу (ІНДАНІ) в реєстрі застрахованих осіб за період роботи з 1998 по 2006 в Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник» відсутні; довідки про заробітну плату за період з 1992 по 2000 рік не містять номеру та дати видачі, суми заробітку, які зазначені в цих довідках, викликають сумнів; в акті перевірки зазначено, що співставлення запису в трудовій книжці з первинними документами неможливо, тому що оригінали наказів на прийняття та звільнення відсутні, додаткових (інших) документів, за період що перевірявся, немає. Тому страховий стаж позивачки становить 16 років 2 місяці 8 днів, немає необхідних 26 років страхового стажу, права на пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону немає.

Відповідач також вказує, що у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні будь-які відомості про застраховану особу ОСОБА_1 .

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань Комерційно-монтажне будівельне підприємство «Монтажник» не є ліквідованим (з 30.03.2005 року перебуває в стані припинення на підставі судового рішення), а позивачка є засновником (учасником) юридичної особи.

Крім цього, наказ № 17 від 09.02.2006 про звільнення та незареєстровану довідку про заробітну плату позивачки підписує директор підприємства, а не ліквідатор, як це передбачено законодавством.

Актом перевірки від 28 серпня 2019 року за № 154/7 підтверджується відсутність документів про роботу та отримання заробітку позивачки у КМБП «Монтажник».

Щодо виданої довідки КМБП «Монтажник» зокрема, суми заробітку вказані у ній значно перевищують середньомісячну заробітну плата одного штатного працівника по економіці України в цілому за 1992 - 1998 роки. Наприклад: у грудні 1996 року 944,45 грн., тоді як по Україні - 151,51 грн., у вересні 1997 року 2626,45 грн., тоді як по Україні - 150,34 грн. у січні 1998 року 3503,95 грн., тоді як по Україні - 136,82 грн.

Усі надані документи позивачкою видані КМБП «Монтажник» викликають сумніви щодо достовірності, перевіркою первинними документами не підтверджується факт роботи на підприємстві та видача документів, відсутні відомості про сплату страхових внесків та не має жодних оригіналів документа які б підтверджували факт роботи позивачки (засновника п-ва).

Також, головний бухгалтер КМБП «Монтажник» будучи службовою особою КМБП «Монтажник», використовуючи своє службове становище і зловживаючи ним, завіряла ввіреною їй печаткою КМБП «Монтажник» підроблені співучасниками офіційні документи та оформляла від імені інших осіб документи, необхідні для отримання споживчих кредитів (із вироку Городоцького районного суду Львівської області від 25.06.2011 у справі № 1-10/11).

Від представника позивачки надійшла заява про відкладення розгляду справи (вх. № 861ел від 02.02.2021) у зв`язку з її перебуванням на самоізоляції через контакт із особою, у якої діагностовано COVID-19.

Суд розглянув заяву представника позивачки та зазначає таке.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виключний перелік підстав, за наявності хоча б однієї із яких у суду виникає обов`язок відкладення розгляду справи в межах встановленого КАС України строку, наведено у ч. 2 ст. 205 КАС України. До таких належать, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З аналізу зазначених норм слідує, що у разі неявки у судове засідання позивачки (її представника), належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, обов`язок суду відкласти розгляд справи виникає лише у разі, якщо: така неявка є першою; позивачка або її представник повідомили причини неявки та такі визнано судом поважними.

Зі змісту надісланої на адресу суду заяви встановлено, що підставою для відкладення розгляду справи представник позивача вказує її перебування на самоізоляції у зв`язку з тим, що вона контактував з особою, у якої діагностовано COVID-19.

Відповідно до п. 19 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 641 від 22.07.2020 (далі - постанова № 641) з метою протидії поширенню COVID-19 та моніторингу самоізоляції використовується електронний сервіс «Вдома» Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - система).

Самоізоляції підлягають особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування (пп. 1 п. 20 постанови № 641).

Відповідно до п. 21 постанови № 641 до системи вноситься інформація про осіб, які потребують самоізоляції:

лікуючим лікарем - про осіб, щодо яких є підозра на інфікування, або осіб, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації, про перелік осіб, які мали контакт з пацієнтом із підтвердженим випадком COVID-19;

працівниками державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю - стосовно осіб, які мали контакт з пацієнтом із підтвердженим випадком COVID-19 та несуть ризик поширення хвороби.

За погодженням з лікуючим лікарем або працівниками державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю особа, яка потребує самоізоляції, вносить до системи інформацію, передбачену підпунктами 1-8 пункту 24 цієї постанови, самостійно через мобільний додаток.

Отже, інформація про осіб, які мали контакт з пацієнтом із підтвердженим випадком COVID-19, повинна вноситися до електронного сервісу «Вдома» Єдиного державного веб-порталу електронних послуг.

Частиною 9 ст. 205 КАС України визначено: якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Ураховуючи те, що до заяви про відкладення розгляду справи представник позивачки не долучив жодних доказів на підтвердження факту його перебування на самоізоляції, суд, керуючись положенням ч. 9 ст. 205 КАС України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Крім цього, вказана заява не підписана ЕЦП.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 17 квітня 2020 року у даній справі було відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Ухвалою судді від 17.06.2020 року розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Судом встановлені наступні обставини:

03.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до відділу з питань перерахунку пенсій №13 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якій просила призначити їй пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розглянувши заяву позивача, відділ з питань перерахунку пенсій №13 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 02.10.2019 року прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , зазначивши наступне:

«До страхового стажу не враховано період роботи згідно трудової книжки з 05.03.1992 по 09.02.2006 в Комерційно-монтажному будівельному підприємстві з наступних підстав:

Наказ на прийом містить виправлення, копію наказу не представлено, довідка про період роботи не містить підстави видачі. Індивідуальні відомості про застраховану особу (ІНДАНІ) в реєстрі застрахованих осіб за період роботи з 1998 по 2006 в Комерційно-монтажному будівельному підприємстві «Монтажник» відсутні. Довідки про заробітну плату за період з 1992 по 2000 рік не містять номеру та дати видачі, суми заробітку, які зазначені в цих довідках, викликають сумнів. В акті перевірки зазначено, що співставлення запису в трудовій книжці ОСОБА_1 з первинними документами неможливо, тому що оригінали наказів на прийняття та звільнення відсутні, додаткових (інших) документів, за період що перевірявся, немає.

З урахуванням вищенаведеного, страховий стаж становить 16 років 2 місяців 8 днів, немає необхідності 26 років страхового стажу, права на пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону немає.

Враховуючи викладене відділ з питань перерахунку пенсій №13 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вирішив відмовити в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає протиправним спірне рішення відповідача, яким порушуються її право на належне пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає умови призначення пенсії за віком, згідно якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Також, відповідно пункту 1 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постанов Кабінету Міністрів України за №637 від 12.08.1993, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Однак, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення пенсії за віком здійснюється за наявності страхового стажу.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Враховуючи, що аналіз вказаних норм права, суд зазначає, що визначальною умовою для призначення пенсії за віком є страховий стаж протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Статтею 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовані питання персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Частиною першою статті 21 цього Закону передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону №1058-IV, на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Згідно п.1 ч.2 ст.22 Закону №1058-IV, відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, обчислення страхових внесків, визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом, визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом, надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», надання страховим організаціям, що здійснюють страхування довічних пенсій, надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду, обміну інформацією з централізованим банком даних з проблем інвалідності.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч.1 ст.40 Закону №1058-IV, заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Постановою Кабінету Міністрів України №794 від 04.06.1998 затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - Положення №794), згідно пункту 1 якого, персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до п.5 Положення №794, персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі - уповноважений орган).

Пунктом 6 цього Положення передбачено, що уповноважений орган з додержанням вимог статті 23 Закону України «Про інформацію» має право своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цієї Постанови.

Згідно п.7 Положення №794, уповноважений орган створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб.

Пунктами 9.1-9.3 Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України №16-6 від 19.10.2001 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.11.2001 за №998/6189 (далі-Інструкція) визначено поняття організації персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

З аналізу наведених вище норм убачається, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).

Персональна облікова картка застрахованої особи - документ, що централізовано зберігається у вигляді електронної таблиці Державного автоматизованого банку відомостей про застрахованих осіб у Пенсійному фонді України.

Відкривається картка після реєстрації застрахованої особи в місцевому відділі Пенсійного фонду. У цій картці накопичуються та зберігаються всі відомості про доходи, перераховані внески застрахованої особи до Пенсійного фонду, а також інші відомості (про стаж, умови праці), які необхідні для правильного призначення пенсії. Зазначені відомості доповнюються щорічно відомостями від усіх роботодавців з урахуванням випадків трудової міграції та роботи за сумісництвом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII від 03.10.2017, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 3-1, яким встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно зі статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Системний аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).

Разом з тим, органи Пенсійного фонду України наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.

У свою чергу, законодавчо визначеною умовою для врахування періоду трудової діяльності особи, яка в проміжок часу з 2000 по 2017 рік займалася підприємництвом, для його страхового стажу є сам лише факт сплати ним страхових внесків, незалежно від їх розміру.

При цьому, позивачем не надано ані до органів Пенсійного фонду України, ані до суду доказів сплати страхових внесків.

Таким чином, позивачем не надано належних доказів сплати страхових внесків за спірний період роботи з 1992 року по 2006 рік в Комерційному мотано-будівельному підприємстві «Монтажник».

Судом враховуються обґрунтування відповідача зазначені у відзиві, оскільки наказ на прийом містить виправлення, довідка про період роботи не містить підстави видачі; індивідуальні відомості про застраховану особу (ІНДАНІ) в реєстрі застрахованих осіб за період роботи з 1998 по 2006 в Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник» відсутні; довідки про заробітну плату за період з 1992 по 2000 рік не містять номеру та дати видачі, суми заробітку, які зазначені в цих довідках, викликають сумнів; в акті перевірки зазначено, що співставлення запису в трудовій книжці з первинними документами неможливо, тому що оригінали наказів на прийняття та звільнення відсутні, додаткових (інших) документів, за період що перевірявся не додано.

Таким чином суд приходить до висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області не було допущено порушення прав позивача, дії щодо не зарахування страхового стажу за період з 05.03.1992 року по 09.02.2006 року вчинені відповідачем правомірно та на підставі даних персоніфікованого обліку, при цьому позивачем належним чином не підтверджено підстави для врахування вказаних періодів до страхового стажу при призначенні пенсії. Підстави для задоволення позовної вимоги відсутні.

Позовні вимоги зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи згідно трудової книжки з 05.03.1992 року по 09.02.2006 року на посаді завідуючої складом у Комерційному монтажно-будівельному підприємстві «Монтажник», що дає право на призначення пенсії за віком, за заявою від 03.05.2019 року та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Городоцькому районі призначити ОСОБА_1 пенсію за віком не з дати виникнення права на пенсію - а з дня звернення з заявою за пенсією 03.05.2019 року, є похідними та також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про відмову в задоволені позову.

Частиною 1 ст. 77 КАС України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп. 15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення суду складено в повному обсязі 15.02.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.