Справа № 400/4863/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4863/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравця О.О,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року, прийняте у складі суду судді Гордієнко Т.О. в місті Миколаїв по справі за позовом ОСОБА_1 до Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконними та скасування постанов від 18.02.2019, від 19.02.2019, від 25.02.2019 ВП № 58463344,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд про визнання незаконною та скасування постанови від 18.02.2019 про арешт коштів боржника, 19.02.2019 постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 196911,14грн., постанову від 25.02.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 58463344 та стягнення на користь держави виконавчого збору в сумі 196911,14 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання незаконними та скасування постанов від 18.02.2019, від 19.02.2019, від 25.02.2019 ВП № 58463344 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що спірні правовідносини виникли 03.07.2018 року, коли державним виконавцем було винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №56688148, при цьому апелянт вказує, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були фактичне виконання виконавчого документа та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, адже виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. Апелянт зазначає, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», що набрав чинності 05.10.2016 року (далі - Закон № 1404-VIII), кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта, під час дії якого вона була розпочата.

На думку апелянта, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувана зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, водночас при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувану за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Апелянт вважає, що за своєю природою виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до його фактичного виконання. За таких обставин, апелянт вказує, що при прийняті оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору відповідачем було допущено порушення вимог Закону № 1404-VIII, що є підставою для визнання їх протиправними та скасування.

При цьому, суд апеляційної інстанції щодо заявленого апелянтом клопотання про надання часу для подання доповнення до апеляційної скарги зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст. 303 КАС України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень. Водночас, оскільки строк на апеляційне оскарження рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року закінчився, суд апеляційної інстанції розглядає справу у межах доводів та вимог первинної апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.07.2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса №2190 від 10.04.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальної заборгованості в сумі 1969111,35 грн.

30.10.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника на рахунках, що містяться в філії АТ «Імексбанк» м. Миколаїв.

30.10.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника на рахунках, що містяться в Філії-Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» м. Миколаїв.

15.02.2019 року до органу виконавчої служби надійшла заява стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення виконавчого документа стягувачу.

18.02.2019 року державним виконавцем була винесена постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ст.37,ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII. В постанові зазначено, що боржником не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження постанови виокремити в окреме провадження.

19.02.2019 року державний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 196911,14грн. на підставі ст.ст.3,27,40 Закону №1404-VIII.

25.02.2019 року державний виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58463344 про примусове виконання постанови № б/н від 19.02.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 196911,14 грн.

Не погоджуючись із правомірністю постанов від 18.02.2019, від 19.02.2019, від 25.02.2019 ВП № 58463344, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору від 19.02.2019 року та постанова про відкриття виконавчого провадження від 25.02.2019 року винесені відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону №1404-VIII, прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №1404-VIII. Водночас, за висновками суду першої інстанції, для забезпечення реального виконання виконавчого документа державний виконавець наділений повноваженнями накладати арешт на кошти боржника в банках, а позивач не довів суду в чому полягає протиправність та яка саме постанова про арешт коштів боржника є протиправною.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон № 1404-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса №2190 від 10.04.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальної заборгованості в сумі 1969111,35 грн.).

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону N 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, після відкриття виконавчого провадження, 15.02.2019 року до органу виконавчої служби надійшла заява стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення виконавчого документа стягувачу.

18.02.2019 року державним виконавцем була винесена постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ст.37,ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII. В постанові зазначено, що боржником не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

19.02.2019 року державний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 196911,14 грн. на підставі ст.ст.3,27,40 Закону №1404-VIII.

Колегія суддів зазначає, що оскільки сума, що підлягала примусовому стягненню, складала 1969111,35 грн., державним виконавцем було у відповідності до Закону № 1404-VIII визначено розмір виконавчого збору у розмірі 10 відсотків сум, що підлягали примусовому стягненню, а саме 196911,14 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Таким чином, фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 по справі № 480/1558/19.

Доводи позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини другої статті 27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Вказану норму Закону України № 1404-VIII викладено в такій редакції відповідно до Закону України від 03.07.2018 № 2475 № «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018 року, тобто до винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону 1404-VIII підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року (справа № 640/21075/19), від 28 квітня 2020 року (справа №520/9144/18), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд критично оцінює доводи апелянта, що оскільки редакція ч.2 ст.27 Закону України №1404-VIII набрала чинності 28.08.2018 року, а виконавче провадження за виконавчим листом відкрито раніше, на позивача не може розповсюджуватися дія ч.2 ст.27 Закону України №1404-VIII в редакції Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018 року, враховуючи норми законодавства, які регламентують дію закону у часі. При цьому колегія суддів виходить з того, що державний виконавець зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені зокрема нормами Закону України №1404-VIII, чинними на момент вчинення окремої виконавчої дії.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1404-VІІІ врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», і тому кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

При цьому колегія суддів наголошує, що положення ст. 58 Конституції України, згідно яких закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи не підлягають застосуванню у межах спірних правовідносин, адже виконавчий збір є державним збором (платою), яка стягується під час виконання рішень у примусовому порядку, стягується незалежно від поведінки боржника, за винятком фактичного виконання рішення до відкриття виконавчого провадження. Таким чином, стягнення виконавчого збору не стосується притягнення особи до юридичної відповідальності, оскільки виконавчий збір не є санкцією.

Доводи апелянта, що виконавчий документ не був виконаний в повному обсязі та можуть бути подані повторно до виконання, а тому виникає ситуація можливого повторного стягнення виконавчого збору, колегія суддів оцінює критично, оскільки згідно вимог ч. 7 ст. 246 КАС України, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Водночас, у разі подвійного стягнення виконавчого збору, чого у межах спірних правовідносин судом не встановлено, позивач має право оскаржити відповідне подвійне стягнення в судовому порядку.

Окремо суд апеляційної інстанції наголошує, що апелянт помилково ототожнює поняття «виконавчий збір», який за своєю правовою природою є державним збором (платою), яка стягується під час виконання рішень у примусовому порядку, та поняття «винагорода виконавця», яке в свою чергу за правовою природою представляє собою є винагороду державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до його фактичного виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що державний виконавець, приймаючи оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 196911,14грн.; від 25.02.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 58463344 та стягнення на користь держави виконавчого збору в сумі 196911,14 грн. діяв на підставі та в межах своїх повноважень, відповідно до положень чинного законодавства.

Щодо позовних вимог в частині визнання незаконною та скасування постанови про арешт коштів боржника, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 56 Закону № 1404-VІІІ, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом № 1404-VІІІ заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 73 Закону України № 1404-VІІІ передбачено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Таким чином, наведеними законодавчими положеннями обмежено право виконавця в частині накладення арешту на кошти боржника, звернення стягнення, на які заборонено законом.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Водночас, жодних доводів стовно протиправності постанов про арешт коштів боржника матеріали справи не містять. При цьому, суд звертає увагу, що у постановах про накладення арешту на кошти, державний виконавець зазначив: «крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що для забезпечення реального виконання виконавчого документа державний виконавець наділений повноваженнями накладати арешт на кошти боржника в банках, тому позивач всупереч ст.77 КАС України не довів суду, в чому полягає протиправність та яка саме постанова про арешт коштів боржника є протиправною.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконними та скасування постанов від 18.02.2019, від 19.02.2019, від 25.02.2019 ВП № 58463344- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець