Справа № 160/15814/20
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що оскаржуваний припис та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю винесено на підставі необґрунтованих висновків контролюючого органу про порушення позивачем вимог трудового законодавства, яке полягало зокрема у тому, що ФОП ОСОБА_1 фактично допустив до роботи без оформлення трудових відносин 4 працівників, а також не направив повідомлення до Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
16.12.2020 року до суду від Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області надано письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що оскаржувані припис та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю є законними та обґрунтованими, оскільки факти та обставини, які встановлені під час перевірки та зафіксовані в акті інспекційного відвідування, підтверджені належним чином.
24.12.2020 року представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить:
13.01.2021 року від Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області надано письмовий відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому було підтримано позицію, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, та зазначено, що міркування позивача ґрунтуються виключно на формальних запереченнях щодо встановлених порушень.
20.01.2021 року до суду до суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких було підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив відповідача є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві як підстави для задоволення позову. Додатково зазначено, що направлення на проведення інспекційного відвідування було вручено позивачу лише наприкінці проведення такого заходу, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.10.2020 року до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області особисто звернулась ОСОБА_2 , вх. від 05.10.2020 року № Н-1843.
05.11.2020 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено наказ №1661-І про призначення інспекційного відвідування.
Також, 05.11.2020 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було видано направлення на проведення інспекційного відвідування додержання вимог законодавства про працю у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 питань виявлення неоформлених трудових відносин.
Матеріалами справи підтверджується, що посадовими особами відповідача з 10.11.2020 року по 17.11.2020 року проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
13.11.2020 року позивачем було надано на адресу відповідача копії витребуваних документів, які були зазначені у вимозі (листі), що не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи.
За наслідками інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ДН5822/1861/АВ від 17.11.2020 року, яким встановлено порушення ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, вимоги постанови Кабінету міністрів України від 17.06.2015 року №413.
18.11.2020 року на підставі акту №ДН5822/1861/АВ від 17.11.2020 року інспектором праці складено попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю№ДН5822/1861/АВ/П/пп-29.
Також, 18.11.2020 року на підставі акту №ДН5822/1861/АВ від 17.11.2020 року інспектором праці складено припис про усунення виявлених порушень №ДН5822/1861/АВ/П.
Відтак, предметом розгляду цієї справи є правомірність підстав, законність і обґрунтованість винесення відповідачем оскаржуваного припису про усунення виявлених порушень №ДН5822/1861/АВ/П від 18.11.2020 року та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю№ДН5822/1861/АВ/П/пп-29 від 18.11.2020 року.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V).
Відповідно до статті 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) це - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №877-V заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Згідно з частиною п`ятою вказаної вище статті Закону №877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Тлумачення цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні ураховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила, перелічені в частині п`ятій статті 2 Закону №877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами звертатись до інших норм Закону №877-V.
Закону, який би регулював правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері дотримання законодавства про працю та зайнятість населення на цей час немає, а тому спеціальним законодавчим актом, який регулює ці правовідносини є Закон № 877-V незважаючи на те, що він регулює правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності для багатьох органів контролю.
Статтею 6 Закону № 877-V визначено, що підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.
Крім того, у абзаці 5 частини першої статті 6 Закону № 877-V зазначено, що у такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки.
Отже, вищевказані норми чинного законодавства, містять вказівку на те, що у випадку коли перевірка проводиться за зверненням особи, проведення такої перевірки повинно бути погоджене центральним органом виконавчої влади.
Суд вказує, що в матеріалах справи відсутнє та відповідачем не надано суду доказів погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки, з огляду на підставу проведення такої перевірки, що відповідно до приписів статті 6 Закону №877-V є передумовою здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю).
Як наслідок, суд зазначає, що за відсутність відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю є самостійною підставою для визнання перевірки (інспекційного відвідування) незаконною, а прийнятих за її результатами рішень протиправними.
При цьому, суд критично ставиться до роз`яснення Державної служби України з питань праці від 31.01.2020 року, оскільки таке роз`яснення не звільняє відповідача від обов`язку, який встановлений законом щодо погодження із центральним органом виконавчої влади позапланового заходу, у зв`язку із зверненням фізичної особи.
Крім того, вказане роз`яснення Державної служби України з питань праці від 31.01.2020 року не передбачає альтернативного варіанта поведінки, ніж той, що встановлений статтею 6 Закону № 877-V.
Верховний Суд в постановах від 12.06.2018 року, 20.09.2018 року у справах № 821/597/17, 810/1438/17 відповідно, висловив правову позицію, що акт отриманий в результаті перевірки (інспекційного відвідування), виходячи із положень допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Рішення прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатися правомірним та підлягає скасуванню.
При цьому суд звертає увагу, що порушення визначеного законом порядку здійснення певних процедур підриває основи правової держави та не може бути допустимим для існування в рамкам правового суспільства, оскільки руйнує правовий порядок в державі і створює умови для різного роду зловживань з боку суб`єктів владних повноважень і ставить їх у більш вигідне становище порівняно з фізичними чи юридичними особами.
Щодо порушення посадовими особами відповідача меж повноважень, суд зазначає про таке.
Пунктом 5 Порядку №823 визначено, що інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.
При цьому, положення пункту 5 Порядку №823 покликане запобігти зловживанням державними органами з питань праці у проведенні перевірок з ширшим обсягом питань, ніж той, що порушувався під час призначення перевірки.
На користь такого твердження свідчать і положення частин першої-четвертої статті 7 Закону №877-V, які з урахуванням частини п`ятої статті 2 цього Закону є обов`язковими для застосування незалежно від особливостей, які встановлені законами у відповідній сфері. Згідно з цими положеннями, наказ про здійснення позапланового заходу повинен містити предмет перевірки. У посвідченні (направленні) на проведення позапланового заходу, яке видається на підставі наказу зазначаються, зокрема, підстави для здійснення заходу та предмет здійснення заходу.
За результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити серед інших відомості про предмет державного нагляду (контролю).
Так, згідно ст.6 Закону №877-V, підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності).
Отже, з урахуванням наведених норм, вказане звернення повинно стосуватися порушень прав особи, яка звертається, а не інших осіб.
З матеріалів справи видно, що підставою для проведення інспекційного відвідування слугувало звернення ОСОБА_2 , яка просила перевірити позивача.
Суд, дослідивши зміст звернення ОСОБА_2 зазначає, що фактично підставою для проведення перевірки було звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю, а саме не працевлаштування останньої офіційно (із записом до трудової книжки) та невиплата заробітної плати за серпень 2020 року.
В абзаці 9 частини першої статті 6 Закону №877-V зазначено, що під час проведення позапланового заходу застосовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Зі змісту акту №ДН5822/1861/АВ від 17.11.2020 року видно, що під час інспекційного відвідування було перевірено працевлаштування 10 осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
При цьому, суд відмічає, що зі змісту акту видно, що відповідачем не витребовувались та не досліджувались документи щодо заявника (скаржника) - ОСОБА_2 .
Відтак, як підтверджується матеріалами справи, відповідач вийшов за межі предмета інспекційного відвідування та здійснив інспектування виключно щодо інших працівників.
Отже, акт, на підставі якого були прийняті оскаржувані рішення відповідача є недопустимим доказом у даній справі.
Ця обставина також свідчить про порушення порядку проведення перевірки (інспекційного відвідування).
Визначені вище порушення порядку проведення перевірки та предмету проведення перевірки є самостійними підставами для визнання перевірки незаконною, а прийняті за її результатами рішення протиправними.
При цьому, суд також вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:
- не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;
- обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи.
Відповідно до ч. 3 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами малого підприємництва є зокрема, фізичні особи, зареєстровані в установленому законом порядку як фізичні особи - підприємці, у яких середня кількість працівників за звітний період (календарний рік) не перевищує 50 осіб та річний дохід від будь-якої діяльності не перевищує суму, еквівалентну 10 мільйонам євро, визначену за середньорічним курсом Національного банку України.
Отже, суд, виходячи з аналізу вказаних норм та обставин, встановлених в цій справи, зазначає, що позивач - ФОП ОСОБА_1 є суб`єктом малого підприємництва.
За правилами частин третьої та четвертої статті 6 Закону № 877-V суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Строк здійснення позапланового заходу не може перевищувати десяти робочих днів, а щодо суб`єктів малого підприємництва - двох робочих днів.
Продовження строку здійснення позапланового заходу не допускається.
Однак, як видно зі змісту наказу відповідача №1661-І від 05.11.2020 року про призначення інспекційного відвідування та акту №ДН5822/1861/АВ від 17.11.2020 року перевірка позивача була призначена та тривала з 10.11.2020 року по 17.11.2020 року.
Таким чином, суд вказує, що відповідачем при призначенні позапланового заходу у вигляді інспекційного відвідування було порушено також норми статті 6 Закону № 877-V, в частині визначення строків проведення такого інспекційного відвідування, які в даному випадку не повинні були перевищувати два робочих дні.
Отже, встановлене судом, є також самостійною підставою для визнання перевірки незаконною, а прийняті за її результатами рішення протиправними.
При цьому, суд вказує, що положення пункту 9 Порядку №823, яким визначено, що тривалість інспекційного відвідування не може перевищувати 10 робочих днів, встановлює граничний строк для будь-якої перевірки (інспектування), втім норма статті 6 Закону № 877-V є конкретизованою, та такою, що встановлює чіткі строки проведення інспекційного відвідування.
Вирішуючи питання щодо наявності порушення трудового законодавства збоку позивача, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Зі змісту акту №ДН5822/1861/АВ від 17.11.2020 року та припису про усунення виявлених порушень №ДН5822/1861/АВ/П від 18.11.2020 року видно, що в ході інспекційного відвідування було виявлено працівників, які працювали У ФОП ОСОБА_1 та оформленими не були, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Отже, як зазначено у висновках акту та припису, ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи чотирьох не оформлених працівників, що порушує вимоги ч.1 ст.21, ч.1,3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування найманих працівників.
Втім, суд не погоджується із такими твердженням виходячи із наступного.
13.11.2020 року позивачем було надано на адресу відповідача копії витребуваних документів, які були зазначені у вимозі (листі) та були наданні письмові пояснення, що не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 10.11.2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 було укладено трудові договори.
Суд наголошує, що вказані документи були надані інспектору праці на його вимогу від 12.11.2020 року.
Таким чином, суд доходить висновку, що твердження відповідача, що ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 без офіційного працевлаштування найманих працівників не відповідає дійсним обставинам справи, а тому є безпідставним.
Щодо висновків відповідача, що в ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 на підставі наданих документів встановлено порушення вимог ч. 3 ст.24 КЗпП України(в частині ненадання, несвоєчасного надання повідомлення до ДФС) та ПКМУ№413, суд зазначає про таке.
Згідно з статтею 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" №413 від 17.06.2015 встановлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.
Відповідно до частини 1 статті Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Згідно з частиною 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) (абзац 2 частини 2 статті 265 КЗпП України), порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - п`ятим цієї частини (абзац 6 частини 2 статті 265 КЗпП України).
Логіко-граматичне тлумачення статті 24 КЗпП України та системний аналіз вищевказаних норм дає змогу дійти висновку, що підставою для притягнення до відповідальності юридичної або фізичної-особи підприємця, які використовують найману працю, за порушення частини 3 статті 24 КЗпП України на підставі частини 2 статті 265 КЗпП України є встановлений факт неукладення трудового договору між цією особою і працівником та/або неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, при умові фактичного виконання працівником трудових функцій. Відтак, відповідальність за неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування настає за фактичний допуск до роботи особи, яка вже є працівником та, відповідно, з якою укладено трудовий договір, тобто після укладення трудового договору, але до повідомлення про це відповідний орган виконавчої влади.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.10.2019 року у справі № 817/10/17.
Разом із тим, суд звертає увагу, що закріплення у чинному законодавстві України норми, яка передбачає відповідальність за несвоєчасне неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не передбачене.
А тому, суд вказує, що ФОП ОСОБА_1 було виконано вимоги статті 24 КЗпП України в частині повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому доводи відповідача про порушення позивачем вимог ч. 3 ст.24 КЗпП України щодо неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу є необґрунтованими.
Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд вказує на наступне.
Пунктом першим частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною сьомою цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За вимогами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За змістом частин другої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 03.12.2020 року у справі № 2040/5858/18.
На підтвердження розміру витрат на надання правничої допомоги, позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги №БС11/20 від 19.11.2020 року; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги №БС11/20 від 19.11.2020 року; акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №БС11/20 від 19.11.2020 року із розрахунком погодинної вартості правової допомоги, квитанція про оплату №69395874 від 26.11.2020 року.
Досліджуючи надані позивачем документи, судом встановлено, що відповідно до пункту 1.1. предметом даного Договору є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.
Згідно з п. 5.1. Договору, детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати Клієнтом Адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковою (ми) угодою (ми) до цього Договору.
Відповідно до змісту додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №БС11/20 від 19.11.2020 року:
1. Сторони за даною Додатковою угодою домовились, що розмір гонорару за І годину роботи Адвоката становить 1200 (одна тисяча двісті) грн. 00 копійок.
2. Оплата послуг адвоката здійснюється протягом 5 робочих днів з дня підписання Сторонами акта приймання-передачі наданих послуг.
Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 77, 78, 139, 205, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський