Справа № 420/11276/20
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 26 жовтня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви.

09 листопада 2020 року до суду від позивача за вх. №47300/20 надійшла заява із засвідченими копіями виписки по картковому рахунку та позовною заявою, в якій позовні вимоги викладені в новій редакції:

1. Визнати дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, викладені в рішенні від 23.09.2020 №305/1726, щодо відмови позивачу нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні протиправними;

2. Зобов`язати фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 по 24.10.2020 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 , з лютого 2012 року по жовтень 2018 року, проходив військову службу в Головному управлінні зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних Сил України та перебував на фінансовому забезпеченні в фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України, де і отримував грошове забезпечення. Наказом Міністра оборони України від 03.10.2018 №631 позивач був звільнений з військової служби за станом здоров`я. Вказує, що на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі № 420/2739/20, від 05.06.2020 у справі № 420/2738/20, залишене постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020 без змін, фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України позивачу було виплачену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки та індексацію грошового забезпечення. Тобто остаточний розрахунок відповідач провів не в день звільнення позивача 03.10.2018, а лише 24.10.2020. Зазначає, що позивач звернувся до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України із заявою, з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток, але відповідач листом від 23.09.2020 № 305/1726 відмовив.

16 грудня 2020 року до суду від відповідача за вх.№53632/20 надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначає, що середній заробіток за невикористані календарні дні додаткової відпустки не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців. Зазначає, що позивач мав статус військовослужбовця, а тому до нього не застосовуються положення ст.ст.116, 117 КЗпП України. Вказує, що відповідачем добровільно та у повному обсязі виконано рішення суду по справі №420/2739/20, а тому жодних фінансових зобов`язань відповідача перед позивачем не вбачається.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

04 січня 2021 року ухвалою суду витребувано у фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 (вх. №929/сс. від 21.09.2020 року), у відповідь на яку надано лист №305/1726 від 23.09.2020 року. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України надати до Одеського окружного адміністративного суду витребуваний судом доказ у строк до 15 січня 2021 року.

До суду 05 січня 2021 року за вх. №376/21 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що наведені у відзиві думки не узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними у постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 року по справі №810/451/17.

Ухвалою суду від 18 січня 2021 року доручено фінансовому управлінню Генерального штабу Збройних Сил України надати до Одеського окружного адміністративного суду належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 (вх. №929/сс. від 21.09.2020 року), у відповідь на яку надано лист №305/1726 від 23.09.2020 року та зупинено провадження по справі до надходження відповіді на судове доручення.

16 лютого 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом на адміністративний позов, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 30 жовтня 2018 року №631 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (а.с.14).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2739/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 р. по 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2018.

Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2738/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку (а.с.34-35), 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 41805,76 грн., а 23 жовтня 2020 року - 3951,93 грн. грошового забезпечення військовослужбовця на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2739/20.

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України заяву (а.с.72-73), в якій він просив виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 03.10.2018 (день виключення зі списків особового складу частини) по 14.09.2020 року (день фактичного розрахунку при звільненні) виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення, а саме 03.10.2018.

У відповідь на вищевказану заяву 23 вересня 2020 року відповідачем позивачу було направлено листа №305/1726 (а.с.17), у якому зазначено, що: «…За результатом опрацювання повідомляється, що законодавством не передбачено поняття «середньоденне грошового забезпечення на момент звільнення з військової служби».

Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Тобто, правових підстав для застосування статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку - не вбачається».

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив йому у нарахуванні та виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 року по 24.10.2020 року, звернувся до суду з даними адміністративним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, порядок проходження військової служби та звільнення з неї регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, суд зазначає, що відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою з військової служби особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 та правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.12.2019 справа №825/66/16, від 02.10.19 справа №817/1227/18, від 10.09.2019 справа №814/2791/16, від 19.06.2019 справа № 820/3312/17, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України закріплені норми, які спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, враховуючи відсутність відповідного регулювання спірних правовідносин спеціальним законодавством, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, в даному випадку підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Вказана правова позиція узгоджується з викладеною у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №803/1768/17.

При цьому, щодо тверджень відповідача, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є видом грошового забезпечення військовослужбовця, суд зазначає наступне.

Грошове забезпечення військовослужбовців врегульовано статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 1 цієї статті передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Верховний Суд у постанові від 21.08.2019 року по справі №620/4218/18 висловив наступну правову позицію:

« 41. Велика Палата Верховного Суду відхиляє твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.».

Отже, суд доходить висновку, що компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій входить до фонду заробітної плати та є одним з видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП Кодексу законів про працю України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Велика Палата Верховного Суду у від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 січня 2021 року по справі №520/5559/2020.

Суд зазначає, що обставина не виконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу законів про працю України підтверджена рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2739/20 та від 05 червня 2020 року по справі №420/2738/20.

При цьому, відповідач 14 вересня 2020 року нарахував позивачу 41805,76 грн., та 23 жовтня 2020 року (після звернення позивача до відповідача із заявою про нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) нарахував позивачу 3951,93 грн.

Відтак, враховуючи викладене, те, що позивачу останню виплату було здійснено 23.10.2020 року, а не 24.10.2020 року, відтак, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправними дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, щодо відмови ОСОБА_1 , викладеної в листі від 23.09.2020 року №305/1726, нарахувати та виплатити середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 року по 23.10.2020 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Решта доводів та заперечень сторін, викладених у заявах по суті справи, висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що у позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, щодо відмови ОСОБА_1 , викладеної в листі від 23.09.2020 року №305/1726, нарахувати та виплатити середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 року по 23.10.2020 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач - фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (просп.Повітрофлотський, 6, м.Київ, 03168, ).

Суддя О.А. Вовченко