Справа № 826/11153/16
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Земляної Г.В., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Макаренко Валерія Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15235401, прийняте 04 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком Валерія Михайловичем про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: (реєстраційний номер нерухомого майна: 00) нежилі приміщення з №1 по №14 (групи приміщень №79А) (в літ. А) загальною площею 190,60 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк»;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - державного реєстратора Макаренка Валерія Михайловичем внести в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відповідні записи про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна: (реєстраційний номер нерухомого майна: 00) нежилі приміщення з №1 по №14 (групи приміщень №79А) (в літ. А) загальною площею 190,60 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк».

На обґрунтування своїх вимог позивач, посилаючись на положення Закону України «Про іпотеку», зазначала, що законодавець законодавець чітко зобов`язує третю особу проінформувати позивача про застосування такого способу звернення стягнення за іпотечним договором як переоформлення права власності на предмет іпотеки на користь третьої особи, зазначивши вартість предмета іпотеки, яка визначена суб`єктом оціночної діяльності на момент набуття третьою особою права власності на предмет іпотеки.

Всупереч вимогам статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктам Договору іпотеки третьою особою не було направлено позивачеві вимогу про задоволення вимог іпотекодержателя в контексті Закону України «Про іпотеку», в якій має зазначатися вартість предмета іпотеки на момент набуття третьою особою права власності на предмет іпотеки, а також сума заборгованості, в рахунок якої третя особа набуває право власності на предмет іпотеки.

Крім того наголошувала, що наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, що між ОСОБА_1 (Позичальник), з однієї сторони та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк»), з іншої сторони 16.09.2008 року укладено Кредитний договір №6813583.

Згідно п. 1.1 Кредитного договору №6813583 громадянці України ОСОБА_2 були надані кредитні кошти в розмірі 500 000,00 євро.

Крім того, між ОСОБА_1 (Іпотекодавець), яка виступає поручителем ОСОБА_2 (Боржник), з однієї сторони, та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», Банк), з іншої сторони 16.09.2008 року укладено Договір іпотеки №6814022.

Згідно Договору іпотеки №6814022, предметом іпотеки є наступне майно: нежилі приміщення з №1 по №14 (групи приміщень №79А) (в літ. А) загальною площею 190,60 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», з однієї сторони та громадянкою України ОСОБА_2 , з іншої сторони 17.09.2008 року була укладена Додаткова угода №ТК ІNІТ до Кредитного договору, згідно з якою процентна ставка за користування кредитними коштами становитиме 0,00%.

Також, між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», з однієї сторони та громадянкою України ОСОБА_2 , з іншої сторони 05.07.2012 року укладено Додаткову угоду №2 до Кредитного договору №6813583.

У відповідності до п. 1.1 Додаткової угоди №2, пункт 1.1. статті 1 Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит у розмірі 216 265,15 (двісті шістнадцять тисяч двісті шістдесят п`ять євро 15 євроцентів) на умовах цього Договору, а Позичальник зобов`язується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредиту та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим Договором.».

Позивач зазначає, що 07.07.2016 року з відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, їй стало відомо, що відповідач 04.07.2016 року здійснив реєстрацію права власності за третьою особою на підставі Договору іпотеки №6814022 від 16.09.2008 року

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною другою статті 4 КАС України (у зазначеній редакції) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у відповідній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З установлених фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою) у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - нежилі приміщення з №1 по №14 (групи приміщень №79А) (в літ. А) загальною площею 190,60 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 9, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №815/6956/15.

Колегія суддів також враховує, що одним із доводів позовної заяви у справі №815/6956/15, за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства, також було те, що на момент звернення Товариства із заявою про реєстрацію права власності на підставі іпотечного договору в Державному реєстрі був запис про державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту та заборони відчуження майна, належного позивачу.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно зі статтею 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За приписами статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 315, 319, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції, а також про наявність у останньої права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 16 лютого 2021 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя Г.В.Земляна