Справа № 360/5110/20
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/5110/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

30.12.2020 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або позивач) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 22.05.2019 по 16.01.2020 працював на посаді головного спеціаліста з питань мобілізаційної роботи Головного територіального управління юстиції у Луганській області, звідки звільнений наказом від 14.01.2020 № 63/Л, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Луганській області відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

При звільненні позивачу не була виплачена вихідна допомога, внаслідок чого позивач звернувся до суду. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 у справі № 360/1076/20 позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто вихідну допомогу у сумі 10108,98 грн. 04.12.2020 позивачем було отримано вихідну допомогу за виконавчим листом від 21.08.2020 по справі № 360/1076/20.

Позивач зауважує, що вихідна допомога підлягала виплаті в день звільнення, чого не було зроблено з вини Головного територіального управління юстиції у Луганській області, правонаступником якого є Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків), у зв`язку із чим він має право на отримання середнього заробітну за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Луганській області (правонаступник - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) щодо несвоєчасної виплати та затримку виплати вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 109273,26 грн.

Ухвалою суду від 31.12.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою суду від 13.01.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем 28.01.2020 надано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого зазначено наступне (а.с.61-63).

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина, власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до день фактичного розрахунку.

Тобто, підставою для виплати передбаченого частиною 2 статті 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Відповідач розрахувався з позивачем у повному обсязі, так як аргументовано вважав, що заборгованості щодо розрахунку при звільненні перед ОСОБА_1 не має. Позивач був ознайомлений з нархованими йому сумами, які належні останньому при звільненні. Ніякого спору щодо належних йому сум не було, зауважень ОСОБА_1 при ознайомленні та підписанні розрахункового листа позивач не висловив.

13.03.2020 ОСОБА_2 була подана позовна заява про визнання протиправності Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо невиплати вихідної допомоги та стягнення вихідної допомоги у розмірі 10108,98 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 по справі № 360/1076/20 зазначений позов було задоволено. Постановою Першого апеляційного адмініетративного суду від 04.08.2020 зазначене рішення залишено без змії.

15.10.2020 ухвалою Луганського окружного адміністративного суду було змінено боржника по справі на Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) та в подальшому стягнуто спірну вихідну допомогу.

Між тим, на думку відповідача, у порівнянні із визначеною судом сумою вихідної допомоги (10108,98 грн), розрахункові суми щодо середнього заробітку, обчислені в позові ОСОБА_1 (109 273,26 грн) не можна вважати співмірними, оскільки така сума в декілька разів перевищує суму вихідної допомоги.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, відповідач вважає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/95 84/15-ц.

Зазначає, що середньозважена ставка за кредитами на підставі даних Національного Банку України за період з січня 2020 року по грудень 2020 року з урахуванням помісячних даних складає 9,3%, а тому розмір майнових втрат складає 10108,98 грн (розмір вихідної допомоги)Х9,3%/100%=940,14 грн (на рік річних); 78,35 грн (на місяць). З урахуванням того, що фактичний розрахунок з позивачем відбувся 10 місяців 18 днів (з 16.01.2020 по 03.02.2020), розмір майнових втрат складає (78,35 грнх10)+(78,35грн/30х18)=830,51 грн.

Крім того, на думку відповідача, з урахуванням прийняття судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати, відшкодування/компенсацію, у роботодавця (колишнього) виникає обов`язок виконати це рішення і на правовідносини, які виникають у зв`язку з таким виконанням положення трудового законодавства не поширюється.

На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-74 КАС України, суд прийшов до такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , є внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 19.11.2014 № 919-852, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.33-34).

Позивач працював в Головному територіальному управлінні юстиції з 22.05.2019. Наказом від 14.01.2020 № 63/Л ОСОБА_1 був звільнений з посади головного спеціаліста з питань мобілізаційної роботи Головного територіального управління юстиції у Луганській області 16.01.2020, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Луганській області, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.35).

При звільненні ОСОБА_1 , відповідачем не була виплачена вихідна допомога, внаслідок чого позивач звернувся до суду. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 у справі № 360/1076/20 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Луганській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10108,98 грн з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів (а.с.40-47).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 по справі № 360/1076/20 залишено без змін (а.с.48-53).

21.08.2020 ОСОБА_1 отримано виконавчий лист по справі № 360/1076/20 (а.с.38).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 15.20.2020, з урахуванням ухвали від 10.11.2020, по справі № 360/1076/20 замінено боржника у виконавчому листі в адміністративній справі № 360/1076/20, виданого 21.08.2020 Луганським окружним адміністративним судом, з Головного територіального управління юстиції у Луганській області на Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (ідентифікаційний код: 43315445, місцезнаходження юридичної особи: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) (а.с.87-89).

Меморіальними ордерами № 104-106 від 04.12.2020 вихідна допомога в сумі 10108,98 грн (із утриманням податків та обов`язкових платежів) перерахована на користь позивача та отримана ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами по справі (а.с.37, 80-83).

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 21.01.2021 № 1 заробітна плата ОСОБА_1 у листопаді 2019 року склала 8783,34 грн, а в грудні 2019 року - 8065,00 грн; середньоденна заробітна плата - 481,38 грн, середньомісячна заробітна плата - 10108,98 грн (а.с.77).

Оскільки вихідна допомога в день звільнення не була виплачена позивачу, ОСОБА_1 звернувся із даним позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.01.2020 по 04.12.2020 (227 робочих днів) в сумі 109273,26 грн.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII«Про державну службу» (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

За приписами частини другої та третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необхідне застосувати до спірних правовідносин критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений з посади 16.01.2020, а отже календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата - це листопад та грудень 2019 року.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 21.01.2021 № 1 заробітна плата ОСОБА_1 у листопаді 2019 року склала 8783,34 грн, а в грудні 2019 року - 8065,00 грн; середньоденна заробітна плата - 481,38 грн, середньомісячна заробітна плата - 10108,98 грн (а.с.77).

Кількість робочих днів за період з 17.01.2020 по день фактичного розрахунку 04.12.2020 становить 223 дні. Разом з тим, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичної виплати позивачем здійснено за 227 робочих дні, що є помилковим. При цьому, суд зауважує, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109273,26 грн (481,38х227), як просить позивач, набагато перевищує розмір невиплаченої суми вихідної допомоги - 10108,98 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим судовим рішенням розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 000,00 грн.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_3 такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн (а.с.4).

Ухвалою суду від 31.12.2020 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом 5-ти (п`яти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду, зокрема документа про сплату судового збору в розмірі 251,93 грн, сплаченого за такими реквізитами: 22030101 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)» державного бюджету: Отримувач: УК у м.Сєвєродон./М.СЄВЄРОД./22030101; Рахунок отримувача: UA4012080; Код ЕДРПОУ: 37944909; Банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.); Відомча ознака: "84" Окружні адміністративні суди, які були чинні до 31.12.2020.

11.01.2021 за вхідним реєстраційним номером 728/2021 на виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 31.12.2020 від позивача надійшла квитанція про сплату судового збору в розмірі 251,93 грн від 08.01.2021 ПН 55 на рахунок отримувача: НОМЕР_2 .

Відповідно до листа Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області від 16.12.2020 № 02-11/2412, з 01.01.2021 діють нові платiжнi реквiзити для перерахування судового збору в гривнях при зверненні до Луганського окружного адміністративного суду (отримувач коштів - ГУК у Луг.обл./МТГ м.Сєвєр/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37944909;банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача - UA4012499 ; код класифікації доходів бюджету - 22030101; відомча ознака: "84" Окружні адміністративні суди).

Таким чином, у зв`язку з невідповідністю платіжних реквізитів рахунку суду, запис щодо сплати судового збору ОСОБА_1 за подання позовної заяви до суду відповідно до квитанції від 08.01.2021 ПН 55 в сумі 251,39 грн до обліково - статистичної картки справи № 360/5110/20 автоматизованої системи документообігу суду не внесено. Враховуючи зазначене, зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України не підтверджено, про що складено довідку від 13.01.2021.

Отже, фактично позивачем судовий збір у сумі 251,93 грн не доплачено.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та зменшив розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, однак, судом встановлено, що даний спір виник саме через протиправну бездіяльність відповідача, тому витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн (сума судового збору, яку позивач фактично сплатитив при зверненні до суду з даним позовом) підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а також підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України сума судового збору у розмірі 251,93 грн (сума судового збору недоплачена позивачем, проте яка б була стягнута з відповідача на користь позивача у разі її сплати позивачем).

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (, місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 000,00 грн (одна тисяча гривень).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп).

Стягнути на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 251,93 грн (двісті п`ятдесят одна гривня 93 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян