Справа № 380/2700/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Львів справа №380/2700/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клименко О.М., за участю секретаря судового засідання Надич М.О., та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник - Степанюк О.А.

відповідача: представник - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року;

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.12.2019 року за наслідками інспекційного відвідування за місцем господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем було складено акт №ЛВ4991/894/НД/АВ, в якому вказано про порушення ФОП ОСОБА_1 ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме щодо допуску ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без укладення трудових договорів.

Із урахуванням встановлених порушень, відповідачем було прийнято Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року.

Позивач вважає таке рішення протиправним і просить врахувати, що відповідачем було порушено принцип зворотності дії закону в часі, якщо він пом`якшує відповідальність фізичної особи.

Крім цього позивач стверджує, що у її діях відсутній склад правопорушення у формі допуску до роботи трьох осіб без оформлення трудових відносин. Зокрема, зазначає, що між нею і її донькою ОСОБА_2 в усній формі було укладено безоплатний цивільно-правовий договір доручення і жодних трудових функцій вона не виконувала.

Щодо відсутності факту трудових відносин із ОСОБА_3 позивач зазначила, що залучила дану особу згідно договору про надання послуг від 05.12.2019 року з прибирання приміщення за адресою: АДРЕСА_1 після виконання ремонтних робіт, який не містить ознак трудового договору, а вказує на наявність цивільно-правових відносин.

Також позивач зазначила, що між нею і громадянином Лівії ОСОБА_4 17 жовтня 2019 року було укладено цивільно-правовий договір №1 щодо надання спортивно-оздоровчих послуг (провести 20 курсів спортивно-оздоровчих занять), який не містить ознак трудового договору.

Просить врахувати судову практику Верховного Суду щодо визначення відмінностей трудового договору та цивільно-правового договору.

23.09.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив та 25.09.2020 року додаткове пояснення до відповіді на відзив, у якому додатково позивач наголосила, що поданий відповідачем електронний доказ має бути оцінений на предмет його допустимості в порядку ч.2 ст. 99 КАС України (щодо засвідчення ЕЦП).

Саме тому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задоволити.

Відповідач у поданому на позовну заяву відзиві проти позову заперечив з підстав, що за результатами інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 складено акт інспекційного відвідування №ЛВ4991/894/НД/АВ від 20.12.2019 року. Під час інспекційного відвідування позивача зафіксовано за виконанням трудових функцій ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , що підтверджують матеріали відеофіксації, зробленої під час проведення контролюючого заходу та долучені до матеріалів здійсненої перевірки.

У зв`язку з виявленням порушень вимог ч. 1. ч. 3 ст. 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За наслідками встановлених порушень відповідачем прийнято Припис про усунення виявлених порушень №ЛВ4991/894/АВ/П від 20 грудня 2019 року та 12 лютого 2020 року спірну Постанову про накладення штрафу уповноваженими особами № ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС, якою на підставі абзацу 3 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3694-12 від 15.12.1993; в редакції Закону №77-VII від 28.12.2014; із змінами, внесеними із Законами №734-VIII від 03.11.2015 року, №1404-VIII від 02.06.2016, №1774-VIII від 16.12.2016 року, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування), накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 375570 грн.

Відповідач зазначив, що договори, які укладені із позивачем мали ознаки трудового характеру та підпадали під дію законодавства про працю в повному обсязі, в тому числі і в частині їхнього укладення.

Щодо дотримання положень статті 58 Конституції України, відповідач просить врахувати, що притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції частини другої статті 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування).

Отже, на переконання відповідача, оскаржувана постанова про накладення штрафу відповідає критеріям доказування, що встановлені КАС України та винесена з дотриманням вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823 та Порядку накладення штрафів а порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509.

Саме тому відповідач вважає вимоги позивача, викладені в позовній заяві необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, вкотре подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженими карантинними заходами, в той же час жодних поважних причин або доказів, які б вказували на поважність причин неприбуття представником відповідача не надано. За таких обставин, суд в порядку ч. 6 ст. 162, ст. 205 КАС України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів у відсутності відповідача.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 09 квітня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову від 03 квітня 2020 року було відмовлено.

Ухвалою суду від 23 липня 2020 року було задоволено заяву представника позивача від 14 липня 2020 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Розгляд справи неодноразово відкладався за численними клопотаннями учасників справи у зв`язку із запровадженням на території України карантину з метою не поширення COVID-19.

29.10.2020 року ухвалою суду, що занесена в протокол судового засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд заслухав пояснення представників позивача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та матеріали відеофіксації зробленої під час проведення інспекційного відвідування, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

05.12.2019 року на підставі п.п. 3 п.5 Порядку №823 відповідачем видано наказ №2388-П та направлення №2388, якими інспекторів праці уповноважено на проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 в період з 10.12.2019 по 20.12.2019 року.

За результатом проведеного інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування №ЛВ4991/894/НД/АВ від 20.12.2019 та внесено припис про усунення виявлених рушень №ЛВ4991/894/АВ/П від 20.12.2019, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 09.01.2020 усунути, порушення вимог частини першої, третьої статті 24 КЗпП України, Постанови КМУ №413 та письмово повідомити відповідача про виконання вимог припису у визначені в ньому строки із долученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об`єкта відвідування.

У зв`язку з неможливістю особистого вручення, два примірника акта (для ознайомлення і підписання) і припису (для підписання і виконання) скеровано рекомендованим листом з описом документів у ньому, що підтверджується поштовим відправленням №236.

Підписаний примірник акта і припису ФОП ОСОБА_1 не повернуто на адресу відповідача, у зв`язку з чим складено акт про відмову від підпису №ЛВ4991/1553/АВ/ВП від 02.01.2020 року.

В Акті інспекційного відвідування №ЛВ4991/894/НД/АВ від 20.12.2019 зафіксовано, що в порушення вимог ч. 1. ч. 3 ст. 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

12 лютого 2020 року відповідачем винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими особами № ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС, якою на підставі абзацу 3 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3694-12 від 15.12.1993; в редакції Закону №77-VII від 28.12.2014; із змінами, внесеними згідно із Законами №734-VIII від 03.11.2015 року, №1404-VIII від 02.06.2016, №1774-VIII від 16.12.2016 року, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування), накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 375570 грн.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням Головного управління Держпраці у Львівській області, вважає його протиправним, тому звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Частиною 4 статті 2 вищезгаданого Закону передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11 лютого 2015 року, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Положення про Управління Держпраці у Львівській області, затвердженого наказом Держпраці №84 від 03.08.2018 року, визначено, що Управління Держпраці у Львівській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21 серпня 2019 року (далі - Порядок № 823, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно пунктом 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДПС та її територіальних органів про: - невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; - факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень; - факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: - роботодавців, які нараховують заробітну плату 30 і більше відсоткам працівників менше мінімальної; - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; - роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; - фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці, що завершився; - роботодавців, в яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; - роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів; - роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю; 8) за дорученням Прем`єр-міністра України; 9) за зверненням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; 10) за запитом народного депутата; 11) у разі невиконання вимог припису.

Аналіз наведених норм вказує, що підставою для інспекційного відвідування може бути рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для інспекційного відвідування став наказ начальника Головного управління Держпраці у Львівській області №2388-П від 05.12.2019 року «Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 » та направлення від 05 грудня 2019 року №2388.

У зв`язку із відсутністю уповноваженої особи об`єкта відвідування за місцезнаходженням, відповідачем складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ЛВ4991/894/НД від 10 грудня 2019 року та скеровано на адресу позивача Вимогу про надання документів №ЛВ4991/894/НД/ПД від 10 грудня 2019 року.

20.12.2019 року за наслідками інспекційного відвідування за місцем господарської діяльності за адресою: м. Львів, вул. Виговського, 5Б, відповідачем було складено акт №ЛВ4991/894/НД/АВ, в якому вказано про порушення ФОП ОСОБА_1 ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме щодо допуску ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без укладення трудових договорів.

Щодо наявності порушень позивачем ФОП ОСОБА_1 вимог трудового законодавства, які описані в Акті інспекційного відвідування №ЛВ4991/894/НД/АВ від 20.12.2019 року, як підстави для прийняття відповідачем Постанови про накладення штрафу № ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року, суд звертає увагу на наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено, крім Конституції України, Кодексом законів про працю України. Так, частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом статті 265 КЗпП України (у редакції, яка діяла на момент проведення інспекційного відвідування 20.12.2019 року) посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент проведення інспекційного відвідування 20.12.2019 року) визначено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З аналізу цих норм КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) слідує, що працівник може бути допущений до роботи за трудовим договором лише після подання до територіального органу Державної фіскальної служби повідомлення про прийняття працівника на роботу за таким трудовим договором.

Тобто, забороняється, а також є підставою для застосування штрафних санкцій, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України, факт допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника, а підприємство (чи ФОП) щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України. При цьому, відносини між сторонами фактично є такими, що регулюються законодавством про працю, сторони розуміють цей факт, але жодним чином не оформляють своїх відносин, у першу чергу, з мотивів ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Крім того, із системного аналізу наведених вище норм КЗпП України та ЦК України слідує, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно - правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Матеріалами справи підтверджується, що під час проведення інспекційного відвідування відповідач встановив порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства України про працю, що описані в Акті № ЛВ від 20 грудня 2019 року. Зокрема, встановлено, що 10.12.2019 року о 15 год. 50 хв. інспекторами праці здійснено вихід за місцем здійснення господарської діяльності позивача - АДРЕСА_1 , в ході якого встановлено, що на робочому місці при виконанні трудових функцій адміністратора знаходилась ОСОБА_2 , яка надавала консультації відвідувачам та отримувала готівкові кошти за надані працівниками ФОП ОСОБА_1 послуги, що зафіксовано засобами відео фіксації. Під час наступного виходу інспекторів праці за адресою здійснення господарської діяльності підприємця 18.12.2019 року о 16 год. 00 хв. працівник ОСОБА_2 також знаходилася у приміщенні за адресою м. Львів, вул. Виговського, 5Б та виконувала трудові функції адміністратора. Під час інспекційного відвідування Підприємцем не надано жодних документів (наказів чи розпоряджень), які б підтвердили оформлення трудових відносин між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .

Також 10.12.2019 року о 15 год. 50 хв. у вказаному приміщенні при виконанні трудових функцій прибиральниці інспекторами праці зафіксовано працівника ОСОБА_3 , яка надала усні пояснення (зафіксовано засобами відео фіксації), а також письмові пояснення, в яких зазначила, що стажується у ФОП ОСОБА_1 , на посаді прибиральниці з 05.12.2019 року з графіком роботи з 9:00 до 18:00 через день. Вказаний працівник також повідомила, що перед початком роботи не подавала трудової книжки для внесення запису і не підписувала ніяких договорів.

В ході інспекційного відвідування інспектору праці надано Договір №3 про надання послуг від 05.12.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, 10.12.2019 року інспекторами праці у приміщенні за місцем здійснення господарської діяльності позивача - АДРЕСА_1 зафіксовано працівника ОСОБА_4 (уродженця Лівії, посвідка на постійне місце проживання № НОМЕР_1 , видана 4601), який виконував трудові функції фізичного терапевта. Вказаний працівник повідомив (зафіксовано засобами відео фіксації), що працює у ФОП ОСОБА_1 близько 4 місяців, по 4-5 годин на день по вівторках, четвергах і суботах. Під час інспекційного відвідування інспектору праці надано Цивільно-правовий договір №1 від 17.10.2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 .

Також інспектором праці проведено аналіз інформації, яка надійшла з ГУ ДПС у Львівській області (вх. №01-10/21249 від 16.12.2019 року) та встановлено, що ФОП ОСОБА_1 за період липень-листопад 2019 року повідомлення про прийняття працівників на роботу до ГУ ДПС у Львівській області не подавала.

Зі змісту цивільно-правового договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 від 05.12.2019 року №3, яка надає послуги прибирання приміщень слідує, що умовами договору, укладеного між сторонами, визначено, що виконавець надає послуги прибирання приміщень, що вказує на те, що предметом цих договорів є процес праці, а не її кінцевий результат.

Відповідно до п. 3.1 цивільно-правової угоди вартість послуг становить 4000 грн.

В той же час, об`єм виконаної роботи, кількісний результат не вказано в договорі, але незалежно від цього вартість послуг встановлена у фіксованому розмірі 4000 грн. Отже, суд погоджується із доводами відповідача, що оплата цих робіт проводиться незалежно від їх обсягу, що є характерним для трудового договору, предметом якого є власне процес праці, а не її кінцевий результат.

Також суд враховує зміст п 5.1.3. Договору, яким визначено, що вищенаведений працівник виконує роботу з дотриманням санітарно - гігієнічних норм, що у свою чергу свідчить про наявність трудових відносин між сторонами договору, а також на необхідність оформлення у встановленому законом порядку стажування стажистів.

Щодо цивільно-правового договору укладеного між позивачем та ОСОБА_4 №1 від 17.10.2019 року, який надає спортивно-оздоровчі послуги, суд зазначає.

Предметом укладеного договору цивільно-правового характеру був не кількісний результат (обсяг робіт), а власне праця, яка здійснювалася у межах діяльності всього підприємства з систематичним виконанням трудових функцій, тотожних посадовим обов`язкам штатних працівників позивача і покликана на досягнення мети господарської діяльності підприємства.

Суд погоджується і з такими твердженнями відповідача, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є КВЕД 86.90 інша діяльність у сфері охорони здоров`я. В той же час, ОСОБА_4 залучено позивачем до роботи, яка збігається із його видом економічної діяльності.

Щодо довіреності від 05 грудня 2019 року (а.с. 24), укладеної між позивачем та ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Як встановлено у ході інспекційного відвідування ОСОБА_2 виконувала трудові функції адміністратора, що зафіксовано засобами відеофіксації.

В той же час, в ході інспекційного відвідування встановлено, що до виконання роботи адміністратора була допущена гр. ОСОБА_6 , з якою належним чином оформлені трудові відносини, з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Отже, суд погоджується із доводами відповідача, що ОСОБА_2 виконувала тотожні роботи, виконання яких покладено на ОСОБА_6 . Отже, як наслідок, на підставі укладеного договору ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання виконувати в інтересах довірителя роботу, аналогічну тій, яку виконували і штатні працівники позивача за посадою адміністратора.

Разом з тим, суд констатує, що копія довіреності, укладеної між позивачем та ОСОБА_2 , яка була долучена до позовної заяви, не була представлена відповідачу під час інспекційного відвідування. Більше того, наявність родинних зв`язків не нівелює обов`язку офіційного працевлаштування.

Беззаперечним є факт, що 10.12.2019 року ОСОБА_3 надала письмове пояснення з приводу її працевлаштування у ФОП ОСОБА_1 , зі змісту якого слідує, що ОСОБА_3 стажується у ОСОБА_1 05.12.2019 року.

Судом також досліджено в якості доказу матеріали відеофіксації, які на вимогу суду подані відповідачем у відповідності до вимог ч. 2 ст. 99 КАС України (а.с.198), які були здійснені відповідачем під час інспекційного відвідування та повністю підтверджують надані пояснення ОСОБА_3 , відеозаписом також зафіксовано факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на робочих місцях при виконанні трудових функцій тому, суд відхиляє доводи позивачки, що такі пояснення не слід брати до уваги.

Більше того, не можна залишити поза увагою той факт, що позивачем не оскаржується припис №ЛВ4991/894/АВ/П від 20.12.2019, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 09.01.2020 усунути, порушення вимог частини першої, третьої статті 24 КЗпП України, Постанови КМУ №413 та письмово повідомити відповідача про виконання вимог припису у визначені в ньому строки із долученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об`єкта відвідування, який винесено за наслідками інспекційного відвідування відповідачем.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача щодо допущення позивачем до роботи працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказані обставини зафіксовані в акті інспекційного відвідування №ЛВ4991/894/НД/АВ від 20.12.2019 і не спростовані позивачем в ході судового розгляду справи, а доводи позивача за своїм змістом зводяться лише до переоцінки доказів.

Щодо доводів позивача про те, що на момент прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу діяла нова редакція абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, якою до фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження, а не штраф, суд зазначає наступне.

Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 10.07.2019 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01.08.2019 року, друга група (а.с.22).

В той же час, Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 року № 378-ІХ до Кодексу законів про працю України внесено зміни до ст. 265 КЗпП України, якими, зокрема, суттєво зменшено штрафи за порушення законодавства про працю. Закон № 378-ІХ з оновленими розмірами штрафів діє з 02.02.2020.

Так, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків до прийняття наведених вище змін, до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, застосовувалися штрафи у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Після набрання чинності змінами до ст. 265 КЗпП України, за те саме правопорушення встановлено інші розміри штрафів, а саме:

за перше порушення: у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

за повторне протягом двох років з дня виявлення порушення: у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Статтею 42 Конституції України гарантовано кожному право на підприємницьку діяльність.

Зміст Підрозділу 1 Розділу ІІ ЦК України, а саме включення до нього Глави 5 «Фізична особа - підприємець» та особливості відповідальності фізичної особи - підприємця усім майном, передбаченої ст.52 цього ж Кодексу, дозволяють суду стверджувати, що статус фізичної особи-підприємця вказує на діяльність фізичної особи, а не на її належність до певного виду осіб (суб`єктів) у відносинах, які регулюються чинним законодавством України.

Підсумовуючи викладене можна прийти до висновку, що позивач у справі є фізичною особою в розумінні чинного законодавства України, на яку поширюється зворотна дія в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують юридичну відповідальність.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 2 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

Відповідно до підпункту 5.4 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що оскільки правовідносини з виявлення порушення та притягнення до відповідальності тривали на час винесення (12.02.2020) відповідачем оскаржуваної постанови № ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС, а редакція ст. 265 КЗпП України (з 02.02.2020) вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинене позивачем порушення, як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, отже прийняте рішення відповідачем із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час його прийняття, не може розцінюватися судом як прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також прийнятим із застосуванням до позивача найбільш сприятливого підходу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ч. 1, п.2 ч.2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до правил частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Головного управління Держпраці у Львівській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 належить стягнути 3755,70 грн. сплаченого судового збору відповідно до квитанції № 0.0..1 від 20 березня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Держпраці у Львівській області (пл. Міцкевича, 8, м. Львів, 79005) про визнання протиправною та скасування постанови - задоволити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ4991/894/НД/АВ/ФС від 12 лютого 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (пл. Міцкевича, 8, м. Львів, 79005, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3755,70 грн. сплаченого судового збору відповідно до квитанції № 0.0..1 від 20 березня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15.02.2021 року.

Суддя Клименко О.М.