Справа № 640/26567/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Київ №640/26567/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просила суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не виплати грошової допомоги у розмірі їх 10 місячних пенсій станом на день її призначення для педагогічних працівників, які працювали на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років та виходять на пенсію за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести виплати грошової допомоги у розмірі їх 10 місячних пенсій станом на день її призначення для педагогічних працівників, які працювали на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років та виходять на пенсію за віком.

В обґрунтування позовної заяви зазначено про незгоду з діями та рішенням відповідача щодо невиплати належної позивачу грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що заява про призначення пенсії подана 09 червня 2020 року, а право на отримання пенсії за віком у позивача виникло пізніше (27 червня 2020 року), тому право на виплату грошової допомоги відсутнє. Крім того, зауважив, що позивачем в подальшому жодної заяви про виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не подавалось.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві з 15 липня 2020 року та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 15 липня 2020 року.

Позивач 23 липня 2020 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Проте, листом №18949-19277/П-02/8-2600/20 від 21 серпня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачу у виплаті зазначеного грошового забезпечення, мотивуючи свою відповідь тим, що за призначенням пенсії позивач звернулась 09 червня 2020 року, в той же час, право на отримання пенсії у останньої виникло 27 червня 2020 року, а тому право на виплату грошової допомоги відсутнє.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року (надалі - Закон №1058-IV), пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже пенсійного віку (60 років) позивач досягнула ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Утім, в матеріалах справи наявне пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 15 липня 2020 року, яке підтверджує, що пенсію ОСОБА_1 призначено 15 липня 2020 року.

В той же час, на виконання вимог ухвали від 30 листопада 2020 року щодо надання належним чином засвідчених матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило суд, що ОСОБА_1 на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві не перебуває, пенсію не отримує.

Водночас, як у відзиві на позовну заяву, так і у листі від 21 серпня 2020 року №18949-19277/П-02/8-2600/20 представники Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві наголосили, що право на отримання пенсії у ОСОБА_1 відповідно до статті 26 Закону №1058-IV виникло 27 червня 2020 року.

З огляду на зазначене вище, суд наголошує, що у справі №640/26567/20 предметом спору є невиплата грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, а не питання призначення пенсії.

З наявних матеріалів справи в сукупності суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 призначено пенсію відповідно до Закону №1058-IV за віком 15 липня 2020 року, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 15 липня 2020 року.

Відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №1058, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року за №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до якого займання відповідної посади за наявності спеціального стажу мають право на пенсію за вислугу років.

Пунктом 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Таким чином, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних, визначених законодавством, посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058 будь-якого іншого виду пенсії.

Як встановлено та підтверджено матеріалами справи, за заявою позивача їй вперше призначена пенсія за вислугу років, відповідно до норм Закону №1058-IV.

Відповідно до пункту 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року за №22-1 (далі - Порядок №22-1), днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

З наведеного вбачається, що відповідачем призначена та виплачується пенсія за віком в порядку та у розмірі, що передбачений Законом №1058-IV, а до цього позивачу не була оформлена жодна з інших видів пенсій, що в свою чергу є підставою для застосування пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV, оскільки основною умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не заява, яка подана раніше вказаного у листі терміну 27 червня 2020 року, а відсутність факту призначення пенсії (як такого) до моменту виходу на пенсію за віком, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV.

При цьому, пункт 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV не ставить право позивача на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання ним пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року справа № 328/1619/17(2-а/328/80/17), від 11 липня 2019 року у справі №350/294/16-а.

Відтак, вимога позивача про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову допомогу, підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи містять належні докази в підтвердження обставин призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.

Відповідно до положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності (п. 61 рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року «Брумареску проти Румунії»).

Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно якої закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови»).

Досліджуючи принцип правової визначеності у вказаних правовідносинах, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень має діяти лише в рамках, наданих йому законодавством повноважень.

Згідно частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 245 Кодексу адміністративного судочинства України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

У силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову. Кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не виплати грошової допомоги у розмірі їх 10 місячних пенсій станом на день її призначення для педагогічних працівників, які працювали на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, та виходять на пенсію за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести виплати грошової допомоги у розмірі їх 10 місячних пенсій станом на день її призначення для педагогічних працівників, які працювали на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, та виходять на пенсію за віком.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко