Справа № 640/10754/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря: Ковтун К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
Громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02 квітня 2020 року №87-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 27 жовтня 2020 року відмовив у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати останнє та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

05.02.2021 та 08.02.2021 до суду надійшли клопотання від представника позивача в яких останній просив провести судове засідання із повідомленням (викликом) сторін та розглянути справу за участю позивача.

Колегія суддів зазначає, що правові підстави для апеляційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами визначає ст. 311 КАС України, зокрема, пунктом третім частини першої цієї статті передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача подав апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року, яке було прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Враховуючи наявність підстав, які визначені п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року справу № 640/10754/20 призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 311 КАС України підставою для розгляду справи в іншому порядку, ніж передбачений ч. 1 ст. 311 КАС України, є висновок суду про необхідність її розгляду у судовому засіданні.

Разом з тим, саме по собі клопотання сторони про розгляд справи за її участю, яка відповідно до закону може розглядатися в порядку письмового провадження, не є достатньою підставою для призначення її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду, від 27 серпня 2019 року у справі № 826/7244/18.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представника позивача про розгляд справи за участі позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_1 залишив країну свого походження Киргизстан та у пошуках захисту прибув до України, де звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12 травня 2020 року позивач отримав повідомлення від ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 08 квітня 2020 року №107 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 02 квітня 2020 року №87-20.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов`язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Крім того, положеннями статті 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Частиною 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В даному випадку, як свідчать матеріали справи, під час співбесід, які відбулись 22 січня 2019 року, 22 квітня 2019 року, 12 грудня 2019 року, позивач повідомив, що є уродженцем Республіки Киргизстан, по національності - узбек.

У 2010 році під час громадянської війни у Киргизії позивач, разом зі своєю сім`єю виїхали до Узбекистану, де проживали близько місяця у наметовому містечку, після чого повернулись до Киргизії. На початку 2011 року позивач виїхав до Російської Федерації, де на протязі 4 років проживав та працював шаурмістом. На початку 2015 року він виїхав до Туреччини з метою отримання більш високого рівня заробітної плати. У 2018 році під час перевірки турецькими поліцейськими документів іноземців, позивача забрали до поліцейської дільниці та повідомили про майбутню депортацію до Киргизії через незаконне перебування на території Туреччини. Потім він приблизно 40 діб перебував у пункті для нелегальних іноземців, після чого поліцейський сказав йому, щоб він виїжджав з Туреччини до будь якої країни. Позивач придбав квиток на літак і подався до м. Київ через м. Баку. Під час проходження прикордонного контролю позивач був затриманий та розміщений у Державній установі Слідчий ізолятор через те, що він перебуває у міжнародному розшуку.

Також, позивач зазначав, що навесні 2011 року до нього додому двічі приходили з військового комісаріату з повісткою викликом до армії, через що йому довелось виїхати за межі Киргизстану у 2011 році до Російської Федерації, оскільки після подій у 2010 році було не зрозуміло яке відношення буде в армії до хлопців узбеків.

Причиною звернення за захистом в Україні у своїй заяві позивач вказував на те, що його переслідують у країні громадянської належності через участь у мітингу у 2010 році, а також через свою етнічну приналежність до узбекської меншини.

Проте, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивач до суду не надав.

Зокрема, позивачем не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що він або його родина піддавались переслідуванню на підставі їхнього етнічного походження або доказів для обґрунтування подібних побоювань. Позивач не навів жодного факту побиття, отримання травм або затримання, вимагань, пошкодження житла чи майна родини.

Під час співбесіди від 22.04.2019 позивач повідомив, що боїться повертатись до Киргистану через загрозу бути ув`язненим на 7 років.

Проте, згідно наявної у матеріалах справи копії постанови про притягнення як обвинуваченого від 12.10.2016 та постанови про обрання запобіжного заходу від 13.10.2016 Жалал-Абадського міського суду, позивач органами слідства обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 ст.375 КК КР- участь найманця у збройному конфлікті або у військових діях які відбувались в Сирії.

Постановою слідчого СВ УГКНБ КР по Жалал-Абадській області позивача оголошено у розшук.

З огляду на встановлені вище обставини суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками статусу біженця; до нього не застосовувалось фізичне насилля, або утиски в регіоні постійного проживання; залишав країну походження не з причин переслідування його особисто чи членів його сім`ї, а з метою ухилення від проходження служби в армії, та в подальшому в пошуках роботи та житла; не вказав яким чином порушувалися його права на батьківщині, що, на думку суду, також є ознакою відсутності загрози життю та здоров`я заявника.

Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та легалізації, суперечливі та непослідовні.

Крім того, важливим є також та обставина, що до приїзду в Україну позивач перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

Вказане в сукупності свідчить про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не підтверджуються достовірними доводами, а причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Законом № 3671-VI.

Окрім того, загальна ситуація у країні походження позивача не надає безумовних підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи зібрану та проаналізовану інформацію щодо країни походження позивача, а також щодо повідомлених ним обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що міграційним органом ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Доводи представника позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегією суддів відхиляються як такі, що не знайшли свого підтвердження. Інші доводи зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І.В. Федотов

А.Ю. Коротких