Справа № 380/2189/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2189/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:
секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М.,

представника позивача Розмана В.С.,

представника відповідача Агафонової Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:
16.03.2020 до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України , місцезнаходження: 79060, м. Львів, вул. Княгині Ольги, буд. 105, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у відношенні до ОСОБА_1 щодо невиплати грошової компенсації за невикористане позивачем речове майно на час його звільнення;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористане речове майно в сумі 45373,17грн., а також компенсації ПДФО 18% у сумі 8167,17грн, а всього стягнути та виплатити позивачу 53540,34 грн.

Ухвалою від 20.03.2020 суддя відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 15.05.2020 суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178. Крім того, відповідач протиправно здійснив перерахунок вартості належного позивачу речового майна, у зв`язку з чим сума компенсації зменшилась з 45373,17грн. до 37866,79грн. Також позивач вважає, що він має право на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб в розмірі 18% у сумі 8167,17 грн.

Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтований тим, що додана позивачем до позовної заяви довідка-розрахунок №58 від 06.12.2019 на суму 45373,17грн. обрахована з лічильними помилками. Належна сума до виплати складає 37866,79грн. Представник відповідача звертає увагу на те, що позивач помилково додав до суми, яка йому нарахована, компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб в розмірі 18% у сумі 8167,17грн, оскільки вказана сума податку з нього не стягувалась.

Представник відповідача пояснює затримку у виплаті компенсації тим, що відповідач є бюджетною установою, а відтак, виплата компенсації позивачу можлива лише у випадку передбачення відповідних коштів у кошторисі військової частини. Крім того, на думку відповідач розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу є явно завищеним.

Представник відповідача у письмових поясненнях від 22.07.2020 зазначає, що військова частина не заперечує проти виплати належної позивачу компенсації за неотримане речове майно при надходженні відповідних бюджетних асигнувань.

У письмових поясненнях від 17.09.2020 представник відповідача пояснює, що у довідці №58 від 06.12.2019 помилково вказано поле «компенсація сум податку з доходів фізичних осіб в розмірі 18% у сумі 8167,17грн», оскільки сума вказаного податку з позивача не стягувалась.

У письмових поясненнях від 25.09.2020, 22.12.2020 представник позивача зазначає, що у довідці №58 від 06.12.2019 правильно вказано перелік речового майна, що належить до видачі позивачу, а відтак, у відповідача не було підстав для її анулювання та видачі нової довідки №134 від 24.02.2020.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 15.11.2019 №253 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків, усіх видів забезпечення.

Згідно з листом відповідача від 20.12.2019 №50/02/27/3-1985 позивачу проведено нарахування за неотримане речове майно відповідно до довідки-розрахунку №58 від 06.12.2019 на суму 45373,17грн.

Відповідно до довідки-розрахунку №134 від 24.02.2020 вартість майна, що належить до видачі позивачу, становить 37866,79грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в непроведенні повного розрахунку при звільненні в частині виплати грошової компенсації за недоотримане речове майно та оспорюючи розрахунок такої компенсації позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Надаючи оцінку бездіяльності відповідача щодо проведення розрахунку при звільненні в запас Збройних Сил України та виплати позивачу у день виключення зі списків військової частини (15.11.2019) грошової компенсації за неотримане речове майно, суд вказує таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 (далі Закон України № 2011-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 9-1 Закону України №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (далі - Інструкція № 232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд встановив, що начальником речової служби відповідача здійснено розрахунок вартості речового майна, що належить до видачі позивачу, та видано довідку №58 від 06.12.2019 про вартість речового майна, що належить до видачі на загальну суму 45373,17грн (а.с.11).

Відповідно до розпорядження заступника командувача Національної гвардії України (з тилу-начальника логістики) від 23.10.2019 №27/27/3-7676 організовано перерахунок вартості речового майна, що належить до видачі.

На виконання вказаного розпорядження заступника командувача Національної гвардії України (з тилу-начальника логістики) від 23.10.2019 №27/27/3-7676 начальник речової служби здійснив перерахунок вартості речового майна, що належить до видачі позивачу, та сформував нову довідку-розрахунок №134 від 24.02.2020 на суму 37866,79грн. (а.с. 34-35).

З пояснень щодо нарахування 22.07.2020 вбачається, що начальником речової служби виявлено лічильні помилки у довідці №58 від 06.12.2019 про вартість речового майна, що належить до видачі на загальну суму 45373,17грн у рядках « 1», «22», « 23», що стосується кількості предметів, а саме:

1. Кепі бойове (кашкет польовий) було 7, стало 3. Кепі бойове (кашкет польовий) передбачений Нормою 4 «Забезпечення предметами бойового обмундирування та екіпірування військовослужбовців Національної гвардії України (бойовий єдиний комплект (БЄК))», що затверджена наказом МВС №475 від 07.06.2017 «Про речове забезпечення Національної гвардії України». У довідці №58 від 06.12.2019 зазначено, що рік виникнення права на отримання кепі бойове (кашкет польовий) - 01.06.2013.

Однак, у 2013 році діяли інші норми, що затверджені постановою КМУ від 28.10.2004 №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час». Дані норми не передбачали предмету «кепі бойове (кашкет польовий)».

22. Куртка зимова було 2, стало 1. Куртка зимова передбачена Нормою 2 «Забезпечення повсякденною формою військовослужбовців Національної гвардії України», що затверджена наказом МВС №475 від 07.06.2017р. «Про речове забезпечення Національної гвардії України». У довідці №58 від 06.12.2019 зазначено, що рік виникнення права на отримання куртки зимової - 01.06.2014. Однак, у 2013 році діяли інші норми, що затверджені постановою КМУ від 28.10.2004р. №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час». Дані норми не передбачали предмету з назвою «куртка зимова».

23. Кітель і штани (спідниця) було 4, стало 2. У довідці №58 від 06.12.2019 зазначено, що рік виникнення права на отримання кітеля і штанів (спідниці) - 01.01.2009, однак станом на 2009 рік військовослужбовці Національної гвардії України (внутрішніх військ) керувалися нормами, що затверджені наказом МВС від 15.02.2002 №148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу податкової міліції» від 17.11.2001р. №1515», даними нормами не передбачено видачу предмета «кітель і штани (спідниця)». Наказ МВС №148 було скасовано відповідно до наказу МВС №714 від 16.08.2012р. З 2012 року Національна гвардія України керувалася постановою КМУ від 28.10.2004р. №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», яка у Нормі №2 передбачає видачу такого предмета.

Суд звертає увагу на те, що позивач всупереч статті 77 КАС України не спростував виявлені лічильні помилки у довідці № 58 від 06.12.2019.

Таким чином, допущені помилки у довідці №58 від 06.12.2019 виправлено відповідачем шляхом складення нової довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу №134 від 24.02.2020, про що додатково повідомлено позивача.

Суд зазначає, що права позивача при перерахунку вартості речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , відповідно до нової довідки №134 від 24.02.2020 не порушені, оскільки відповідач при складені довідки №58 від 06.12.2019 помилково не врахував вказаних положень законодавства діючого в період проходження військової служби позивача, а розпорядженням командувача Національної гвардії України (з тилу-начальника логістики) від 23.10.2019 №27/27/3-7676 лише організовано перерахунок вартості речового майна, що належить до видачі згідно з чинними нормативно-правовими актами

Водночас, суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення розрахунку при звільненні та невиплати позивачу у день виключення зі списків військової частини (15.11.2019) грошової компенсації за неотримане речове майно.

Для повного та ефективного захисту прав позивача суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 37866,79грн відповідно до довідки-розрахунку №134 від 24.02.2020.

Щодо позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та виплатити ОСОБА_1 компенсації ПДФО 18% у сумі 8167,17грн, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Суд встановив, що з нарахованої, але не виплаченої позивачу компенсації за неотримане речове майно у сумі 37866,79грн, податок з доходів фізичних осіб не стягувався. З огляду на наведене, немає підстав для виплати позивачу щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, тому в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити повністю.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Суд зазначає, що позивач оскаржує не проведення повного розрахунку під час звільнення його зі служби у запас, а тому строк звернення до суду становить шість місяців, який обчислюється з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод і інтересів.

Суд при розгляді вказаного питання враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.07.2020 у справі №820/5767/20, відповідно до яких: «застосування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 15.11.2019 №253 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків, усіх видів забезпечення.

Суд встановив, що у довідці №58 від 06.12.2019 відповідач підтвердив право позивача на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 45373,17грн та поінформував позивача, що на даний момент вказана сума не може бути виплачена, у зв`язку з відсутністю коштів.

Суд встановив, що позивач звернувся до суду 16.03.2020, тобто в межах шестимісячного строку, визначеного у статті 122 КАС України.

З огляду на вказане, суд відхиляє аргументи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що позивач (клієнт) уклав з адвокатським об`єднанням «Мицик і партнери» договір про надання правової допомоги від 28.02.2020 №358, згідно з умовами якого предметом договору є надання правової допомоги клієнту.

Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) від 06.03.2020 клієнту надані такі послуги:

- вивчення документів клієнта - 30 хв.;

- підготовка і скерування у військову частину адвокатського запиту - 30хв.;

- складання позовної заяви та підготовка копій документів до неї 2 год.

Розрахунок здійснено відповідно до розміру погодинної ставки за надані послуги 1000грн/год. Таким чином, сторони погодили до оплати суму 3000грн.

Суд повторно зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої вказаної статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що витрати на правовий аналіз справи, підготовка адвокатського запиту і позовної заяви на загальну суму 3000 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та є явно завищеними.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідачів, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 3000 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на нескладність справи, недоведеність її значення для позивача та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000грн.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції у сумі 2000 грн підлягають розподілу шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, з огляду на подані докази понесених витрат.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд
в и р і ш и в :
позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане позивачем речове майно на час його звільнення.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 грошову компенсацію за невикористане речове майно в сумі 37866 (тридцять сім тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 79коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 15 лютого 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик