Справа № 640/30736/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Київ №640/30736/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
провизнання протиправною та скасування постанови
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила суд:

-визнати дії Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 15 травня 2019 року у виконавчому провадженні №50931536 неправомірними;

-скасувати постанову Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 15 травня 2019 року у виконавчому провадженні №50931536.

Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що 08 грудня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у цивільній справі №754/13573/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції заборгованість за кредитним договором №014/9408/82/73944 від 01 липня 2008 року у сумі 82623,02 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 660405,80 грн.

З метою примусового виконання зазначеного виконавчого документа Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрите виконавче провадження №50931536.

Однак заборгованість за кредитним договором була врегульована між банком та боржником в добровільному порядку поза межами відкритого виконавчого провадження, що підтверджується листом-повідомленням Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

З урахуванням зазначених обставин, на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа головним державним виконавцем Деснянського РВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заяць Ольгою Вікторівною 24 вересня 2020 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій окрім іншого, зазначено, що залишок нестягнутого виконавчого збору становить 64 836,61 грн, витрати на проведення виконавчих дій сплачено.

В подальшому, 08 жовтня 2020 року головним державним виконавцем Деснянського РВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заяць Ольгою Вікторівною було відкрито виконавче провадження №63232240 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 66040,58 грн (залишок 64836,61грн) на підставі постанови Деснянського районного ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №50931536 від 15 травня 2019 року.

Утім вказану постанову №50931536 від 15 травня 2019 року позивачка отримала лише 24 листопада 2020 року на адвокатський запит свого представника.

На думку позивача постанова №50931536 від 15 травня 2019 року є протиправною та підлягає скасуванню з огляду на те, що державним виконавцем був порушений порядок визначення та стягнення виконавчого збору, оскільки оскаржувана постанова винесена 15 травня 2019 року, а фактичне повернення виконавчого документа відбулось лише 24 вересня 2020 року, що суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження». Також відсутні правові підстави стягнення виконавчого збору у розмірі 64836,61 грн., оскільки спір врегульований між банком та боржником у добровільному порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 19 січня 2021 року. Окрім того, вказаною ухвалою зобов`язано відповідача надати копію матеріалів виконавчого провадження №50931536.

У судове засідання 19 січня 2021 року учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання.

В зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 19 січня 2021 року розгляд справи відкладено на 03 лютого 2021 року.

У судове засідання 03 лютого 2021 року учасники справи не прибули.

Представник позивача 02 лютого 2021 року подав клопотання про участь у судовому засіданні 03 лютого 2021 року в режимі відеоконференції за допомогою сервісу відеозв`язку «Easy Con».

Представник відповідача не прибув також, однак надав копію матеріалів виконавчого провадження.

Оскільки за технічних причин не вдалось проведення судового засідання 03 лютого 2021 року з представником позивача в режимі відеозв`язку «Easy Con», за згодою позивача, отриманою у телефонному режимі, та в зв`язку з неявкою у судове засідання представника відповідача, суд вирішив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних відносин) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час відкриття виконавчого провадження) державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та

зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частин першої, третьої статті 27 цього Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних відносин) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року у справі 754/13573/13-ц ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції заборгованість за Кредитним договором №014/9408/82/73944 від 01 липня 2008 року у сумі 82623,02 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 660405,80 грн.

На виконання вказаного рішення суду виданий 18 лютого 2016 року виконавчий лист №754/13573/13-ц.

На підставі виконавчого листа №754/13573/13-ц, виданого 18 лютого 2016 року Деснянським районним судом м. Києва, постановою державного виконавця від 25 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50931536 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/9408/82/73944 від 01 липня 2008 року в розмірі 660405,80 грн.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаної вище постанови боржника зобов`язано виконати самостійно вимоги до 02 травня 2016 року.

Пунктом 3 резолютивної частини вказаної постанови визначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

В подальшому, як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем вчинялись виконавчі дії, зокрема 07 листопада 2018 року накладено арешт на майно боржника, вчинялись запити щодо наявності зареєстрованих транспортних засобів, належних на праві власності боржнику, щодо інформації про місце реєстрації/проживання боржника та інш.; 15 листопада 2018 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та постанова про арешт коштів боржника.

15 травня 2019 року державним виконавцем винесена постанова ВП №50931536 від 15 травня 2019 року про стягнення виконавчого збору, яку оскаржує позивачка.

Також у матеріалах справи наявні запити, доручення, повідомлення, які вчинялись державним виконавцем у межах ВП №50931536.

Окрім іншого у матеріалах справи наявна заява представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» вих №114-43/3-101196 від 18 серпня 2020 року, зареєстрована у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві 16 вересня 2020 року за вх. №41663, про повернення виконавчого документа за заявою стягувача.

24 вересня 2020 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаної постанови ухвалено постанову про стягнення виконавчого збору виділити в окреме провадження.

Згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час винесення оскаржуваної постанови) встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини четвертої цієї статті державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

З наведеного слідує, що за Законом України «Про виконавче провадження», який був чинний станом на час відкриття виконавчого провадження ВП №50931536, стягнення виконавчого збору пов`язувалось з моментом невиконання виконавчого документу у встановлений державний виконавцем строк. За Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 державний виконавець має виносити постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 27 Законом України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також згідно частини дев`ятої цієї статті виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини шостої статті 27 Законом України «Про виконавче провадження» у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Таким чином, винесення державним виконавцем постанови ВП № травня 2019 року про стягнення виконавчого збору при примусовому виконанні виконавчого листа №754/13573/13-ц від 18 лютого 2016 року не протирічить положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, матеріалами справи спростовуються доводи позивача, що виконавчий документ виконаний у добровільному порядку.

Як було зазначено вище після відкриття виконавчого провадження ВП № квітня 2016 року державним виконавцем вчинялись дії, спрямовані на примусове виконання виконавчого листа №754/13573/13-ц від 18 лютого 2016 року, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження ВП №50931536.

Стягувач звернувся до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документа лише в вересні 2020 року (заява стягувача від 18 серпня 2020 року зареєстрована у відділі за №41663 16 вересня 2020 року).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Отже ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Разом з тим, відповідно до пункту 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені першою частиною статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи поверненні виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначається підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягнутої суми, якщо за виконавчим документом проводилось стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного підпункту у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

За наслідками розгляду заяви стягувача державний виконавець виніс постанову ВП №50931536 від 24 вересня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу. У зазначеній постанові державний виконавець вказав, що залишок не стягнутого виконавчого збору становить 64 836,61 грн. Витрати на проведення виконавчий дій сплачено повністю.

Таким чином, державним виконавцем стягнуто виконавчий збір у межах суми фактичного виконання рішення.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що державний виконавець під час вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №754/13573/13-ц від 18 лютого 2016 року, зокрема при ухваленні постанови від 15 травня 2019 року про стягнення виконавчого збору, діяв у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження», а відтак підстав для скасування оскаржуваної постанови судом не встановлено.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 287, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірними дій Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 15 травня 2019 року у виконавчому провадженні №50931536 та скасування постанови Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 15 травня 2019 року у виконавчому провадженні №50931536 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко