Справа № 480/5087/20
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 р. Справа № 480/5087/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар), по справі № 480/5087/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Сумській області:

№ 18-11847/16-20-СГ від 19.03.2020 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою

№ 18-9486/16-20-СГ від 05.03.2020 про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення документації із землеустрою;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області видати наказ про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області площею 1,45 га.

23.09.2020 за наслідками розгляду справи в порядку спрощеного провадження Сумським окружним адміністративним судом прийнято рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 19.03.2020 № 18-11847/16-20-СГ, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,4018 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,4018 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області, за результатами її розгляду прийняти рішення з урахуванням вимог діючого законодавства.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Сумській області судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

ОСОБА_1 (далі позивач), не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл, а також скасувати наказ від 05.03.2020 № 18-9486/16-20-СГ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не вірно обрано спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення позивача, а не надати дозвіл. Крім того зазначає, що наказ 05.03.2020 № 18-9486/16-20-СГ про надання дозволу іншій особі, порушує її права, оскільки зазначена земельна ділянка перебуває у її фактичному використанні.

Просила суд, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Сумській області вчинити певні дії, зокрема, надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням в дискреційні повноваження відповідача. Адже, суд не вправі зобов`язувати відповідача до вчинення тих дій, які згідно із земельним законодавством України можуть здійснюватися лише за його розсудом, тобто не може перебирати на себе повноваження іншого державного органу, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 118, 121 ЗК України виключно до компетенції відповідача віднесено право надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або відмовити у наданні такого дозволу.

Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має дозвіл на розробку проекту землеустрою орієнтовною площею 1,0 га , згідно розпорядження голови Сумської районної державної адміністрації від 04.11.2011 №1034 (а.с.11-12).

У 2020 році ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,4018 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області.

05.03.2020 наказом ГУ Держгеокадастру у Сумській області № 18-9486/16-20-СГ надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності розташованої за межами населених пунктів на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га , із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.(а.с.24)

19.03.2020 наказом ГУ Держгеокадастру у Сумській області № 18-11847/16-20-СГ відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки бажана до відведення земельна ділянка накладається на земельну ділянку на яку виданий наказ "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою" іншій особі, яка є учасником АТО (а.с.22), про що є наказ від 05.03.2020 №18-9486/16-20-СГ (а.с.24).

Позивач, вважаючи протиправними рішення відповідача про відмову їй в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та надання такого дозволу іншій особі, звернулася до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем відмовлено позивачу в наданні дозволу з не передбачених законом підстав, а тому наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Суд першої інстанції вважав належним способом захисту прав позивача повторний розгляд її заяви.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу від 05.03.2020 № 18-9486/16-20-СГ, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений наказ прийнятий відносно третьої особи, доказів порушення прав позивача при його виданні не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду в частині скасовування наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 19.03.2020 № 18-11847/16-20-СГ, про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,4018 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області, в апеляційному порядку сторонами не оскаржується.

Оскільки у ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, суд дійшов висновку, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву, за результатами її розгляду прийняти рішення .

Колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту прав позивача .

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 10.10.2019 по справі № 814/1959/17.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням того, що відповідач не розглянув відповідно до вимог чинного законодавства заяву позивача і відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, отже суд першої інстанції вірно обрав спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Сумській області розглянути у встановленому порядку заяву позивача.

Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для скасування наказу від 05.03.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не погоджується із наказом відповідача від 05.03.2020, яким надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з відсутності доказів порушення прав позивача як власника чи користувача спірної земельної ділянки.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури. Суд відповідно до вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді цієї справи повинен перевірити, чи прийняті рішення та вчинені дії: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Варто зазначити, що порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, під час розгляду справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав позивача, оскільки без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 815/938/17.

Звертаючись до суду з вимогою про скасування наказу від 05.03.2020 № 18-9486/16-20-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким ОСОБА_2 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, позивач зазначає, що цим наказом порушені її права як землекористувача, оскільки іншій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою стосовно земельної ділянки, яка не є вільною.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято такі доводи позивача, оскільки жодних доказів того, що за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстровано право власності чи право користування на спірну земельну ділянку, позивач суду не надав. Таких доказів не надано позивачем і до суду апеляційної інстанції. Наданий позивачем до суду апеляційної інстанції лист ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 14.12.2020 № 29-18-0.3-6976/2-20 станом на 2020 рік право користування чи право власності на земельну ділянку кадастровий № :03:006:0034, на підставі рішення 9 сесії 21 скликання Яструбинської сільської ради від 18.03.1992 "Про надання земельних ділянок згідно поданих заяв громадян" жителями с. Яструбине, не оформлені.

При цьому, варто зазначити, що факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою ще не є вирішенням питання про передачу земельної ділянки у власність, оскільки цей дозвіл лише засвідчує намір щодо розпорядження земельною ділянкою. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не створює права на її отримання у власність поза встановленою законодавством процедурою.

Земельний кодекс України не визначає порядку дій органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою державної та комунальної власності, у разі подання кількома особами клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність однієї і тієї ж земельної ділянки.

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України такий уповноважений орган, отримавши клопотання громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації за рахунок земель державної або комунальної власності, повинен у місячний строк перевірити подане клопотання та місце розташування об`єкта на відповідність вимогам статей 116, 118, 121 ЗК України і за наслідками перевірки - дати дозвіл на розроблення відповідної документації із землеустрою або, у разі виявлення обставин, передбачених абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України, - надати заявнику мотивовану відмову у наданні дозволу.

Надходження до уповноваженого органу декількох клопотань від різних осіб щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відносно однієї і тієї ж земельної ділянки, так само як і надання дозволу на розроблення проекту землеустрою іншій особі, не є підставою для відмови у задоволенні таких клопотань відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України.

Також наявність рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності у власність (користування) громадянину не є перешкодою для надання уповноваженим органом дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки іншій особі, яка звернулася у встановленому порядку.

Крім того, належних доказів, з яких можливо було б встановити, що земельні ділянки, на які видано накази про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , накладаються одна на одну, матеріали справи не містять.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 05.03.2020 № 18-9486/16-20-СГ Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою не порушує прав позивача, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 по справі № 480/5087/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова