Справа № 520/6241/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 р. Справа № 520/6241/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, по справі № 520/6241/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 Хала Закрія (далі по тексту позивач, заявниця) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту ДМС України, відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту ГУ ДМС України в Харківській області, третя особа), в якому просила суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 № 103-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки відповідач, при його прийнятті, не врахував ані факту одруження позивачки з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3 , якого у 2014 році було визнано особою, яка потребує додаткового захисту, ані інформацію щодо країни походження Сирійської Арабської Республіки, яка свідчила про наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань, тортур, примусового заміжжя з боку різноманітних військових, терористичних угрупувань, та загрози її життю, безпеці, свободі, та існування в країні її громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства, та систематичного порушення прав людини через масштабні військові дії. Перевірка інформації, яка нею була надана під час звернення із заявою до ГУ ДМС України в Харківській області, проводилася вкрай поверхово та необ`єктивно, не у повному обсязі було досліджено обставини щодо причин, які змусили позивача залишити країну походження, наявності реальної загрози її життю через переслідування в Сирійській Арабській Республіці, оскільки в умовах сирійського конфлікту жінки стикаються з рядом порушень прав людини, що здійснюються різними сторонами конфлікту через їх гендерну приналежність.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 по справі № 520/6241/20 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 № 103-20.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального (п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту) та процесуального права (ст.ст. 76, 77, 90, 242 Кодексу адміністративного судочинства України), просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 по справі № 520/6241/20 та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що спірне рішення прийняте з урахування висновків, викладених у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 по справі № 520/10014/18, за результатами вивчення заяви громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , за наслідками розгляду якої встановлено, що жодних документальних доказів, які б свідчили про будь-яку загрозу особисто для заявниці у країні походження, заявницею не надано. На думку відповідача, не існує можливості того, що саме заявниці буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну громадянської належності, адже небезпека існує для всього населення. Також, позивач не надала належних доказів факту укладення шлюбу з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3 , якого у 2014 році було визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що позивач не відповідала критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року, не має підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Представник позивача у надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, як цілком необґрунтовані та безпідставні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства України, із з`ясуванням в повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам.

Вказує, що не погоджується з посиланням відповідача на очевидну необґрунтованість заяви, оскільки в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а пізніше і в анкеті особи, яка звертається із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відображено причини, через які позивач не може та не бажає повертатися в країну своєї громадянської належності (в країні походження відбувається відкритий військовий конфлікт, систематично порушуються права людини, присутнє загальнопоширене насильство в ситуації збройного конфлікту), в зв`язку з чим до неї можуть застосувати, тортури, нелюдське або таке що принижує гідність, поводження чи покарання. Наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

Разом з цим, на переконання представника позивача, в порушення п. 5.1 Правил третя особа не провадила перевірки фактів, повідомлених позивачем, не вивчено усіх відповідних фактів, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди від військових угрупувань чи внаслідок поширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

ДМС України, в свою чергу, самостійно не застосовувала заходів, передбачених пунктами 6.1 та 6.2 Правил, а лише погодилися з висновком третьої особи про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, який був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених позивачем, без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення.

Підтримавши висновок Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області та відмовивши позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач порушив п. 6.1 Правил, п. 5 ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки допустив формальне ставлення до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, що призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга ДМС України не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підтвердження цього факту в матеріалах справи міститься копія паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого 02.10.2016 в Хама-Центр, терміном дії до 01.10.2022, за національністю арабка, мусульманка-сунітка за релігійним переконанням. Місце народження та постійного проживання - м. Аріха, провінція Ідліб, Сирійська Арабська Республіка.

З матеріалів справи вбачається, що позивач після здобуття вищої освіти, працювала вчителькою арабської мови з 2005 р. до 2014 р. в місті Аріха та в прилеглих селах. Працюючи в школі, заявниця викладала арабську мову дітям з 11 до 15 років.

Фаур ОСОБА_4 з 2014 р. до 2018 р. постійно проживала разом з батьками в місті Аріха (Сирійська Арабська Республіка). Заявниця не є військовозобов`язаною.

З 1 жовтня 2017 року підписала договір про укладення шлюбу з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на території України з 16.09.2008 та якого визнано особою, яка потребує додаткового захисту (рішення ДМС України від 19.12.2014 №707-14).

Кордон з Україною заявниця перетнула 30.03.2018 нелегально (без візи). Як стверджує заявниця, вона прямувала до України з м. Хама (Сирія) автомобілем до аеропорту м. Бейрут (Ліван), де знаходилась 24 години. З Лівану авіасполученням прилетіла до міста Стамбул (Туреччина) де, зі слів заявниці, знаходилась в приміщені аеропорту 10 годин. З Туреччини літаком потрапила, зі слів заявниці, до міста Краснодар (Російська Федерація).

Згідно з відмітками в національному паспорті № 011388034 на ім`я ОСОБА_1 Закрія (Сирійська Арабська Республіка), заявниця прилетіла до аеропорту Мінеральні води, який знаходиться в місті Мінеральні води Ставропольського краю (Російська Федерація). З міста Краснодар вона потягом дісталася до міста Москва (Російська Федерація), де перебувала один день, а далі, з Москви автомобілем приїхала до міста Білгорода (Російська Федерація), де перебувала біля 7 днів, з Білгорода потягом заявниця дісталася до м. Харків (Україна).

30.03.2018 заявниця (особисто) звернулася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Східного регіонального управління Харківського прикордонного загону ДПС України (далі - ДПС) в ВПС Харків. Заява анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була власноруч написана заявницею в ДПС (на арабській мові) та надані пояснення щодо причини нелегального перетину кордону з Україною, написані російською мовою громадянином ОСОБА_6 , зі слів ОСОБА_1 . В поясненні ОСОБА_1 повідомила, що приїхала до України в місто Харків до свого чоловіка-громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_7 . Також вона повідомила, що не може повернутися до країни громадянської належності через військові дії.

До Головного управління ДМС України в Харківській області надійшло повідомлення від 30.03.2018 № 81/3217 про звернення за захистом.

Згідно з актом від 30.03.2018 громадянка Сирії ОСОБА_2 Хала Закрія передана посадовими особами ДПС до Головного управління ДМС України в Харківській області.

До Головного управління ДМС України в Харківській області 30 березня 2018 року заявниця надала переклад заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, написаної на російській мові громадянкою ОСОБА_8 зі слів ОСОБА_1 . До заяви-анкети заявниця надала національний паспорт № НОМЕР_1 , виданий 02.10.2016 у Хама-Центр, з терміном дії до 01.10.2022.

Під час співбесід від 05.04.2018 та 12.04.2018 заявниця повідомила, що на момент виїзду з країни походження вона, крім паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , ще мала ID- картку. Також в ході проведених співбесід, заявниця детально повідомила, де вона отримувала середню та вищу освіту на території Сирійської Арабської Республіки.

30.03.2018 в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в подальшому в співбесідах, заявниця особисто повідомила, що основною причиною її прибуття до міста Харкова (Україна) з країни постійного проживання (Сирійська Арабська Республіка) є приїзд до свого чоловіка громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_7 , якого в Україні визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

До заявианкети від 30.03.2018 заявниця не надала документів, які підтверджують достовірність наданої інформації стосовно її шлюбу.

В співбесіді від 05.04.2018 заявниця пояснила, що її знайомство з ОСОБА_5 відбулося за домовленістю батьків обох сторін, а особисте знайомство та спілкування відбувалося за допомогою мережі Інтернет.

Під час співбесіди від 03.05.2018, заявниця на запитання щодо наявності оригіналу її ID-картки, диплому та шлюбного договору повідомила, що в останньому міститься помилка у даті народження позивача, а тому, наразі чоловік оформлює документи щодо її виправлення.

21.05.2018 заявниця надала фотокопію витягу з мережі Інтернет (з перекладом) документу який, з її слів, є фотокопією свідоцтва про шлюб та пояснила, що оригінал цього документу у Сирії, а по приїзду в Україну в неї була тільки копія.

11.06.2018 заявниця надала пояснення, що витяг зі шлюбного документу, яка надана 21.05.2018 є копією оригіналу вказаного шлюбного договору.

05.11.2018 позивач отримала повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за № 93 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04 жовтня 2018 р. № 343-18.

Вважаючи спірне рішення незаконним та таким, що суперечить дійсним обставинам, позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 у справі № 520/10014/18 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 по справі № 520/10014/18 скасовано.

Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 №343-18.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

13.05.2020 позивач отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 24 від 30.04.2020 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (даті - Закон) їй повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частині першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 № 103-20.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого спірного рішення Державної міграційної служби України, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції виходив з протиправності спірного рішення, як такого, що прийнято без повного та всебічного дослідження обставин особової справи позивача.

Так, за висновком суду першої інстанції відповідачем не були належним чином з`ясовані всі обставини при розгляді заяви позивача, які потребують додаткової перевірки, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI).

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч. 2 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення (ч. 13 ст. 10 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Колегія суддів зауважує, що належним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що правовою підставою для прийняття спірного рішення слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Із матеріалів справи вбачається, що заявниця перетнула 30.03.2018 кордон України нелегально (без візи), та в той же день, 30.03.2018 особисто звернулася з власноруч написаною заявою (на арабській мові) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Східного регіонального управління Харківського прикордонного загону ДПС України в ВПС Харків з наданням пояснень, написаних російською мовою громадянином ОСОБА_6 , зі слів ОСОБА_2 Хала Закрія, щодо причини нелегального перетину кордону з Україною, в яких ОСОБА_1 повідомила, що приїхала до України в місто Харків до свого чоловіка-громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_7 та не може повернутися до країни громадянської належності через військові дії.

Таким чином, повідомлення про звернення за захистом позивача №81/3217 надійшло до Головного управління ДМС України в Харківській області 30.03.2018.

Згідно з актом від 30.03.2018 громадянка Сирії ОСОБА_2 Хала Закрія передана посадовими особами ДПС до Головного управління ДМС України в Харківській області.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої та підтверджені у суді апеляційної інстанції, дають підстави стверджувати, що позивач звернулася до уповноважених органів з відповідною заявою в день нелегального (без візи) перетину кордону, тобто, невідкладно, отже перебувала в Україні на законних підставах.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Разом з тим, згідно з офіційною інформацією, наявною на профільних інтернет-ресурсах Організації Об`єднаних Націй (http://undocs.org/), Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (https://www.refworld.org.ru/) та засобів масової інформації, зокрема ВВС, викладено наступне.

Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку зазначено: "З огляду на серйозні і масштабні порушення міжнародного гуманітарного права, порушень законодавства про права людини і зловживань в цій галузі, а також триваючого збройного конфлікту в багатьох частинах країни УВКБ ООН, як і раніше характеризує втеча цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту як біженці і відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951".

У доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (УВКПЛ ООН), Незалежної міжнародної комісії з розслідування і правозахисних організацій урядові сили звинувачуються в скоєнні військових злочинів, злочинів проти людства, а також серйозних порушень законодавства про права людини. Невибіркові прямі напади на цивільних осіб і на об`єкти цивільної інфраструктури, на медичні установи і медичних робітників, а також на співробітників гуманітарних організацій і гуманітарні об`єкти, за повідомленнями, стали характерною особливістю системних порушень, скоєних сирійськими урядовими силами.

Згідно з повідомленнями, урядові сили не вибірково застосовували зброю, в тому числі артилерію, авіацію, бочкові бомби, запальна зброя, касетні бомби і хімічну зброю.

Крім того, урядові сили, за повідомленнями, тримають в облозі ряд районів, контрольованих опозицією, використовуючи голод серед цивільного населення як метод ведення війни, і регулярно піддають ці обложені райони тривалим обстрілу і бомбардуваннями.

За інформацією ООН і правозахисних організацій-спостерігачів, сирійський уряд систематично і повсюдно застосовує довільні арешти і насильницькі зникнення, утримання під вартою в умовах, що загрожують життю, тортури та інші форми жорстокого поводження, сумарні і позасудові страти, в першу чергу відносно супротивників уряду і осіб, вважаються такими.

Незалежні оглядачі відзначають, що ухилення від призову на військову службу може розцінюватися урядом як політичний, антиурядовий акт, що може привести до додаткового покарання особи, який спробував ухилитися від призову, крім відповідних санкцій за вчинення кримінального злочину у вигляді ухилення від призову, включаючи більш суворе поводження при арешті, допиті і утримання під вартою, а також, в разі направлення у війська, під час військової служби.

Під час утримання під вартою ухиляються від призову і наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер.

УВКБ ООН вважає, що особи, які ухиляються від призову на обов`язкову військову службу або в якості резервістів або дезертирували зі збройних сил, в залежності від індивідуальних обставин конкретної справи, ймовірно, мають потребу в міжнародному захисті як біженці на підставі фактичних або приписуваних їм політичних переконань і (або) на інших відповідних підставах.

Відповідно до абз.65 Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01.02.2018 цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд. 72. З самого початку сирійського конфлікту, однієї з його гротескних рис є напади з усіх боків на цивільні об`єкти, що охороняються. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) від 22.05.2017 вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадав припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр -ез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф - Дімашк, Дар`я і Ель-Кунейтра.

На брифінгу у Женеві представник Управління ООН з прав людини ОСОБА_9 заявила, що з районів сирійського Ідлібу, які перебувають під контролем організації ОСОБА_10 аш-Шам та інших озброєних формувань, надходять повідомлення про численні затримання громадян та стратах. Також повідомила, що озброєні угрупування встановлюють правили та закони, що порушують фундаментальні права людини, в тому числі право на життя, вільне пересування свободу думки, тощо. Вказала на те, що задокументовано велику кількість випадків викрадень та затримання людей, які перебувають під контролем озброєних формувань та за підтвердженими даними встановлено що декілька осіб було страчено по звинуваченнях, зокрема за богохульство, подружню зраду, крадіжку тощо. (Центр новин ООН, 20 листопад 2020, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5fd9e5717.html).

Враховуючи вищенаведену інформацію по країні походження позивача, колегія суддів дійшла висновку про існування загальновідомих офіційних документів та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, яким відповідач не надав належної оцінки та не врахував, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на Батьківщину.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо вона туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи й тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Крім того, ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом у своїй практиці, зокрема у постановах від 25 липня 2019 року в справі №815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі №820/4137/16, від 24.12.2020 по справі № 2040/6507/18 тощо.

Крім того, ЄСПЛ у справі «Sufi and Elmi v.The United Kingdom» (заяви 8319/07 і 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пункти 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 813/2186/17, від 25 березня 2020 року у справі № 820/2961/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 500/216/19, від 24 червня 2020 року у справі № 815/1701/18.

Щодо доводів відповідача, що позивачкою не було надано легалізований документ, який засвідчує її шлюб, а тому її в`їзд в Україну не може вважатися, як в`їзд з метою возз`єднання сім`ї, згідно ст. 4 Закону України № 3671-VI, колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 4 Закону України № 3671-VI Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв`язку з членами своєї сім`ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз`єднання сім`ї без перешкод залишити територію України.

Так, з висновку щодо відмови у визнанні біженцем, встановлено, в матеріалах особової справи позивачки міститься копія Свідоцтва про шлюб, між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , згідно якого 01.10.2017 зареєстрованого шлюб між вказаними особами.

Колегія суддів вважає, що відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності оригіналів документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Таким чином, слід дійти висновку, що вищенаведене у сукупності свідчить про те, що відповідачем не перевірена інформація по країні походження позивача, не здійснено належний аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин, тобто не перевірено чи існує імовірність того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності тощо, тобто, рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 № 103-20 прийнято без врахуванням всіх обставин, які виникли в процесі розгляду питання щодо розгляду звернення позивачки, а тому підлягає скасуванню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 826/2621/16.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

З метою забезпечення порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту у спірних відносинах є зобов`язання ДМС України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позову.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 по справі № 520/6241/2020 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова С.П. Жигилій