Справа № 580/3270/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3270/20 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування записа, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач, ЦМУ МЮ) про скасування (виключення) записа від 25 грудня 2012 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесеного на підставі постанови головного державного виконавця Уманського районного відділа Державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 грудня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на момент звернення до суду відсутнє будь-яке рішення про стягнення з нього коштів, а тому будь-які обтяження в тому числі і арешт щодо нерухомого майна позивача є неправомірні.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не досліджено всіх доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить в її задоволенні відмовити. Зазначає, що є неналежним відповідачем, оскільки запис, про скасування якого просить позивач, внесений на підставі постанови Уманського районного відділа Державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - змінити.

Судом установлено, що за результатами запита до Реєстра речових прав на нерухоме майно та Реєстра прав власності на нерухоме майно, Державного реєстра Іпотек, Єдиного рестра заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивачем отримано інформацію, що 25 грудня 2012 року до Єдиного рестра заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови головного державного виконавця Уманського районного відділа Державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №33347456 від 13 грудня 2012 року внесено запис про арешт нерухомого майна.

З метою з`ясування правових підстав внесення такого записа, 12 серпня 2020 року позивач звернувся до Уманського районного відділа державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Однак, відповіді на своє звернення не отримав, що і обумовило звернення до суду з даним позовом.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що накладення та зняття державним виконавцем арешта на нерухоме майно під час примусового виконання рішень вноситься до Державного реєстру прав автоматично з автоматизованої системи виконавчого провадження, а тому в даному випадку суд позбавлений можливості скасувати (виключити) запис в Державному реєстрі прав, оскільки такий внесено на підставі постанови Уманського РВ ДВС Уманського МРУЮ Черкаської області № 33347456 від 13 грудня 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Не оцінюючи рішення місцевого суду по суті позовних вимог, колегія суддів уважає за необхідне надати оцінку суб`єктному складу учасників даного спору.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Відповідно до частини 4 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого Кабінетом Міністрів України постанови № 229 від 02 липня 2014 року, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07 квітня 2015 року зазначене Положення втратило чинність у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 150 від 31 березня 2015 року, якою погоджено пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, з покладанням на Міністерство юстиції завдань і функцій з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності. Крім того, пунктом 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Згідно статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VІІІ систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункта 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1302/29432, органами державної виконавчої служби є, зокрема, районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України.

Таким чином, саме Уманський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, до якого звертався позивач із заявою про зняття арешта, і є належним відповідачем.

Відтак, позовні вимоги заявлено та вирішено до неналежної особи, яка має відповідати за даним позовом.

Відповідно до положень частини 3 та 4 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Частинами 6 та 7 означеної правової норми передбачено, що після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку, а заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Між тим, Черкаський окружний адміністративний суд наведених вимог процесуального закона не дотримався.

Оскільки у апеляційного суду відсутні повноваження направляти справу до суду першої інстанції на новий розгляд, колегія суддів приходить до висновку, що правильним процесуальним наслідком за даних обставин буде зміна рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у задоволенні позову, а саме, у задоволенні позову має бути відмовлено з підстав, викладених у цій постанові апеляційного суду.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 287, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року, виклавши її у редакції цієї постанови.

У решті судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька