Справа № 344/9958/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 344/9958/20 пров. № А/857/15309/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Хомича О. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 344/9958/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського департаменту патрульної поліції м.Києва Кальченко Віти Юріївни, Інспектора департаменту патрульної поліції м.Києва Подоляна Дениса Юрієвича про скасування постанов у справі про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції Тринчук В. В.,

час ухвалення рішення 10.11.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів - поліцейського департаменту патрульної поліції м.Києва Кальченко Віти Юріївни, Інспектора департаменту патрульної поліції м.Києва Подоляна Дениса Юрієвича, в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови серії 1АВ №00073376 від 09 червня 2020 року та серії 1АВ №00417322 від 03 липня 2020 року.

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до поліцейського департаменту патрульної поліції м.Києва Кальченко Віти Юріївни, Інспектора департаменту патрульної поліції м.Києва Подоляна Дениса Юрієвича про скасування постанов у справі про адміністративне правопорушення повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала судді прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, постанова №9901/144/20 від 30 вересня 2020 року, у якій остання вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неможливість прийняття як доказу сплати судового збору за подання позовної заяви платіжного доручення лише у зв`язку із зазначенням у ньому платником іншої особи, а не позивача, без урахування всього змісту цього документа, зокрема, вказівки на призначення відповідного платежу (об`єкта справлення судового збору); визначальним є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. За твердженнями апелянта, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції фактично позбавив її гарантованого Конституцією України права на звернення до суду для захисту порушених прав і свобод. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому з врахуванням наведеного вище суд вважає можливим проведення розгляду справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати з таких підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановлений судом строк не усунув недоліки позовної заяви, яка залишено без руху, оскільки така не відповідала вимогам ч.3 ст.161 КАС України (не додано документа про сплату судового збору із зазначенням вірного призначення платежу).

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статті 2 зазначеного Закону платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Об`єкти справляння судового збору визначено статтею 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно з частиною першою зазначеної статті судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви встановлено статтями 160, 161 КАС.

Так, згідно із частиною третьою статті 161 КАС до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною першою статті 169 КАС передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За змістом наведених процесуальних норм, повернення позовної заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви долучено квитанцію про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. від 30 липня 2020 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху з огляду на те, що позивачем не надано доказів оплати судового збору, оскільки наявна в матеріалах справи квитанція про оплату судового збору свідчить про його оплату не за призначенням. Так, у призначенні платежу вказано «За позовом ОСОБА_2 », проте в даній справі у призначенні платежу повинно значитись «За позовом ОСОБА_1 », оскільки саме ОСОБА_1 є позивачем у справі.

На виконання вимог вказаної ухвали, ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції клопотання, у якому остання вказала на те, що судовий збір був сплачений за її дорученням ОСОБА_2 разом із сплатою штрафу за вчинення адміністративного правопорушення. Зазначення у графі призначення платежу його прізвища замість позивача відбулося помилково, однак кошти були сплачені за розгляд даної справи. Просила врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2020 року №9901/144/20.

Однак, суд першої інстанції не прийняв до уваги вказані вище доводи позивача та ухвалою від 10 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 разом із доданими документами повернув позивачу на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неможливість прийняття як доказу сплати судового збору за подання позовної заяви наданої ОСОБА_1 квитанції лише у зв`язку із зазначенням у ній платником іншої особи, а не позивача, без урахування всього змісту цього документа, в тому числі вказівки на призначення відповідного платежу (об`єкта справляння судового збору).

Визначальним є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Так, відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Таким чином, суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

Висновки колегії суддів у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати, висловленій у постанові від 30 вересня 2020 року по справі № 9901/144/20 (провадження №11-241заі20).

Зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається за можливе встановити вчинення судом першої інстанції дій щодо перевірки зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Не зазначено і в ухвалі від 10 листопада 2020 року про сплату судового збору в сумі 840,80 грн. за реквізитами, відмінними від реквізитів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

А відтак, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про ненадання позивачем належних доказів сплати судового збору у справі №344/9958/20, обґрунтований лише посиланням на сплату коштів іншою особою, є передчасним.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04 листопада 1950 року кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01.03.2002р.).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував наведені вище норми процесуального права, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі скасуванню, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.229, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 344/9958/20 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 12 лютого 2021 року