Справа № 821/788/18
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 821/788/18

адміністративне провадження № К/9901/67960/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі

на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року (головуючий суддя: Потапчук В.О., судді: Шляхтицький О.І., Семенюк Г.В.)

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1.Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (надалі також - Відповідач, скаржник) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 8 лютого 2018 року №9375-13.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав про безпідставність визначення податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виходячи із загальної площі двох окремих двоповерхових будинків, власником яких у розмірі 7/8 частки є Позивач.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за Позивачем за одним номером зі складовими частинами, а саме, два 8-ми квартирні 2-поверхові будинки, за адресою: АДРЕСА_1 : номер «А» житловий будинок загальна площа 403,7 кв.м, житлова площа 240,4 кв.м та номер «Б» житловий будинок загальна площа 403,7 кв.м, житлова площа 240,4 кв.м. Вказане слугувало підставою для висновку, що Позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо вказаної будівлі та обґрунтованості спірних податкових донарахувань.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено; рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Херсонській області від 08 лютого 2018 року №9375-13 в частині визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в сумі 25000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що норма підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України встановлює не нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а його збільшення, і виключно у тому випадку коли загальна площа квартири перевищує 300 кв.м, а загальна площа будинку перевищує 500 кв.м. З таких підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково застосував положення статті 266 Податкового кодексу України щодо збільшення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки загальна площа кожного з будинків Позивача не перевищує 500 кв.м.

1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Позивач вказує, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №53279194 від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 належить частка у розмірі 7/8 у двох 8-ми квартирних двоповерхових будинках, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності є рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 25 січня 2006 року у справі №2-426/06 та договір купівлі-продажу від 14 березня 2006 року серія та номер 894.

Так, 11 грудня 2005 року між ВАТ «Новозибковський станкобудівельний завод» та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу №3 восьми квартирного двох поверхового жилого будинку, розміщеного на території Спортивного оздоровчого табору «Буревісник» в смт Лазурне Скадовського району Херсонської області та договір купівлі-продажу №4 восьми квартирного двох поверхового жилого будинку, розміщеного на території Спортивного оздоровчого табору «Буревісник» в смт Лазурне Скадовського району Херсонської області.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 25 січня 2006 року у справі №2-426/06 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 11 грудня 2005 року №3 восьми квартирного двох поверхового жилого будинку, розміщеного на території Спортивного оздоровчого табору «Буревісник» в смт Лазурне Скадовського району Херсонської області, укладений між ВАТ «Новозибковський станкобудівельний завод», з однієї сторони, та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з другої сторони; визнано дійсним договір купівлі-продажу від 11 грудня 2005 року №4 восьми квартирного двох поверхового жилого будинку, розміщеного на території Спортивного оздоровчого табору «Буревісник» в смт Лазурне Скадовського району Херсонської області, укладений між ВАТ «Новозибковський станкобудівельний завод», з однієї сторони та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з другої сторони. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право загальної дольової власності в рівних долях, а саме: по 1/2 долі в праві власності на два восьми квартирні двох поверхові жилі будинки, розміщені на території Спортивного оздоровчого табору «Буревісник» в смт Лазурне Скадовського району Херсонської області.

14 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки нерухомого майна. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_2 - продавець передав за плату у власність ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - 3/8 частини двох 8-ми квартирних 2-поверхових будинків, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Опис об`єкта в цілому: житловий будинок літ. «А», матеріал стін дерево, житловою площею 240,4 кв.м, загальною площею 403,7 кв.м.; житловий будинок літ. «Б», матеріал стін дерево, житловою площею 240,4 кв.м, загальною площею 403,7 кв.м.

05 лютого 2018 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення №9375-13, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у розмірі 27260,67 грн.

Не погодившись з визначенням податкового зобов`язання у сумі 25000 грн Позивач звернувся до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)

Посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм статті 266 Податкового кодексу України, Відповідач акцентує, що належний Позивачу об`єкт нерухомості не є різними житловими будинками, оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цей об`єкт нерухомості зареєстровано за одним номером як цілісний майновий комплекс, який має складові частини, а тому Позивач є платником податку на нерухоме майно у розумінні статті 266 Податкового кодексу України за цим об`єктом нерухомості виходячи з його загальної площі.

2.2.Доводи Позивача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)

У відзиві на касаційну скаргу Позивач вказує про дотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального закону з огляду на те, що Відповідачем не надано доказів того, що у власності Позивача перебуває житловий будинок загальною площею 807,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , як і жоден інший будинок загальною площею понад 500 кв. м. Акцентує на тому, що є власником окремих двох 8-ми квартирних житлових будинків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які розташовані на значній відстані один від одного, мають свою площу, свій фундамент, зовнішні стіни, дах, водо та електро постачання, каналізацію. Вказані обставини встановлені та перевірені судом апеляційної інстанції з наданням обґрунтованої юридичної оцінки, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено у відповідності з нормами матеріального закону та з дотриманням норм процесуального права, а тому є законним.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої і апеляційної інстанцій

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), колегія суддів зазначає таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовані положеннями Податкового кодексу України (надалі також - ПК України), який підлягає до застосування у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), яким запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Отже, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості обчислюється контролюючим органом саме на підставі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів документів, наданих платником податків, зокрема, документів на право власності.

Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості - це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.

Житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості.

При цьому, за правилами частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта.

Отже, об`єктом житлової нерухомості для цілей статті 266 ПК України є, зокрема, будівля житлового фонду, з присвоєним при проведенні державної реєстрації права власності окремим реєстраційним номером, загальна площа якої з урахуванням площі її часток є базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за власником ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності на 7/8 частки об`єкта нерухомості: два 8-ми квартирних 2-поверхових будинки як об`єкта житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Реєстраційний номер цього об`єкта нерухомого майна: 7.

При цьому, розділ «Відомості про об`єкт нерухомого майна» включає відомості про складові частини цього об`єкта нерухомого майна: номер «А» житловий будинок загальна площа 403,7 кв.м, житлова площа 240,4 кв.м; номер «Б» житловий будинок загальна площа 403,7 кв.м, житлова площа 240,4 кв.м.

Вказане також підтверджується укладеним Позивачем (Покупець) з ОСОБА_2 (Продавець) Договором купівлі-продажу від 14 березня 2006 року, предметом якого є об`єкт нерухомого майна - 3/8 частини двох 8-ми квартирних 2-поверхових будинків, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

В цьому ж договорі купівлі-продажу вміщено опис об`єкта в цілому як-от: житловий будинок літ. «А» матеріал стін дерево, житловою площею 240,4 кв.м, загальною площею 403,7 кв.м; житловий будинок літ. «Б» матеріал стін дерево, житловою площею 240,4 кв.м, загальною площею 403,7 кв.м.

Тобто, предметом укладеного договору не виступали окремі об`єкти нерухомого майна: житловий будинок літ. «А» житловою площею 240,4 кв.м та загальною площею 403,7 кв.м і житловий будинок літ. «Б» житловою площею 240,4 кв.м та загальною площею 403,7 кв.м, а єдиний об`єкт нерухомості з означеними характеристиками та його складовими частинами.

Отже, належні на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 два 8-ми квартирні 2-поверхові будинки за адресою: АДРЕСА_1 є одним об`єктом нерухомого майна відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа якого, а не окремо його складових частин, відповідно, є базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з абзацом «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 267 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а»-«г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

У касаційній скарзі Відповідач наполягає, що належний Позивачу об`єкт нерухомості є єдиним об`єктом нерухомого майна, який включає складові частини: два двоповерхових 8-квартирних будинки, які розташовані на єдиній земельній ділянці та зареєстровані за одним реєстраційним номером, тому загальна площа цього об`єкта 807,4 кв.м є базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Натомість, Позивач у відзиві на касаційну скаргу стверджує, що норма підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлює не нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а його збільшення у разі, якщо загальна площа будинку зокрема перевищує 500 кв. м водночас наполягаючи на тому, що Позивач не є власником житлового будинку з нормою перевищення площі 500 кв. м.

Позивач також звертає увагу на те, що податкове повідомлення-рішення від 8 лютого 2018 року №9375-13 оскаржувалось ним не з підстав правильності нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а з підстав збільшення суми податку на 25000,00 грн за нормою підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України.

Варто зауважити, що згідно з підпунктом 3 пункту 132 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» виключено підпункт «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 ПК України; пункт 266.7 ПК України доповнено підпунктом 266.7.1-1 такого змісту: « 266.7.1-1. За наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а»-«г» підпункту 266.7.1 цього пункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку)».

З набранням чинності цим Законом з 23 травня 2020 року правове регулювання не змінилося, але на час спірних правовідносин вказана норма містилась у підпункті «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 ПК України.

Отже, ключовим у даній справі є правильне тлумачення змісту пункту «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України та застосування цієї норми до спірних правовідносин у цій справі.

Буквальне тлумачення норми підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України вказує на те, що нарахована сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, збільшується на 25000 гривень на рік у разі, якщо загальна площа саме об`єкта житлової нерухомості за типом «житловий будинок» (підпункт 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України) перевищує 500 квадратних метрів. Цим пунктом передбачено таке збільшення за кожен об`єкт нерухомості, загальна площа якого перевищує встановлену у підпункті 266.7.1 пункту 267 ПК України межу у 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку). При цьому, для порядку обчислення суми податку з таких об`єктів оподаткування береться саме загальна площа самого об`єкта нерухомості (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України), тобто його сумарна площа, яка обчислюється за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Аналогічно вказану норму застосовано Верховним Судом у постанові від 8 травня 2018 року у справі №819/1605/17. У цій постанові Верховний Суд зазначив про те, що положення статті 266 ПК України визначають базою оподаткування загальну площу об`єкта нежитлової нерухомості, в тому числі його часток, яка обчислюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Твердження ж Позивача у відзиві на касаційну скаргу про те, що контролюючим органом за даними АІС «Податковий блок» визначено, що у власності Позивача знаходиться житловий будинок загальною площею 807,4 кв.м суперечать встановленим судами попередніх інстанцій обставинам справи, а посилання на постанову Верховного Суду у справі №811/2154/13-а підлягають відхиленню, оскільки не є релевантними до спірних правовідносин.

Так, у цій постанові Верховний Суд, зробивши висновок про те, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального Закону, виходив з того, що автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись належними. При цьому, зміст спірних правовідносин у тій справі зводився до встановлення реальності господарських операцій, оскільки податковий орган обґрунтовував висновки про відсутність реальних правових наслідків господарських відносин позивача з контрагентами, з-поміж іншого, результатом співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту за допомогою автоматизованої системи.

Натомість у даній справі суди попередніх інстанцій встановили, що база оподаткування обчислена контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас, самостійно відображення цих даних у базі АІС «Податковий блок» не слугувало підставою для визначення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму підпункту ґ) підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України та дійшов помилкового висновку про те, що ця норма встановлює збільшення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виключно у тому випадку, коли загальна площа квартири перевищує 300 кв. м, а загальна площа будинку перевищує 500 кв. м.

Натомість суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власністю Позивача зареєстровано об`єкт нерухомого майна, якому присвоєно єдиний реєстраційний номер та який, згідно з даними Реєстру, включає складові частини, тому Відповідачем правильно обчислено базу оподаткування об`єкта житлової нерухомості виходячи з загальної його площі та обґрунтовано прийнято спірний акт індивідуальної дії щодо збільшення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 25000 гривень за такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною четвертою статті 328 КАС України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні рішення, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції - скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 352 КАС України).

Керуючись статтями 345, 349, 352, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі задовольнити.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року скасувати.

Залишити в силі рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх