Справа № 380/1108/20
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/1108/20 пров. № А/857/14353/20
№А/857/14354/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Запотічного І.І., Матковської З.М.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року, ухвалене суддею Качур О.П. у м. Львові о 10:30, повний текст якого складений 25 вересня 2020 року, та апеляційні скарги Головного управління Держпраці у Львівській області та представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Науменко Ірини Василівни на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року, ухвалене суддею Качур Р.П. у м.Львові о 14:40, повний текст якого складений 02 жовтня 2020 року, у справі № 380/1108/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, -

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2020 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача Головного управління Держпраці у Львівській області, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ 3980/1609/НД/АВ/ФС від 27.12.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що накладення штрафу на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України є безпідставним та неправомірним, оскільки посадовими особами було грубо порушено вимоги Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, а довільне тлумаченням відповідачем Кодексу законів про працю України зумовило помилковий висновок про допуск ФОП ОСОБА_1 до роботи працівника без укладення трудового договору та прийняття протиправної постанови про накладення штрафу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 були оформлені належним чином трудові відносини із ОСОБА_2 , відтак відсутні підстави для прийняття Головним управлінням Держпраці у Львівській області рішення про накладення на позивача штрафу за відповідне правопорушення.

Додатковою постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року частково задоволено заяву представника позивача про розподіл судових витрат.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області на користь ФОП ОСОБА_1 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

При ухваленні додаткового рішення суд виходив з обставин співмірності заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу (10 000,00 грн) та складністю цієї справи, наданого адвокатом обсягу послуг у суді та критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішенням, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягають скасуванню з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Просить скасувати оскаржувані судові рішення та за наслідком їх апеляційного перегляду в задоволенні адміністративного позову та вимог заяви про стягнення витрат на професійну правову допомогу відмовити.

Відповідач в обгрунтування вимог апеляційної скарги на рішення суду зазначає, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Скаржник зауважує, що судом не враховану ту обставину, що позивачем не заперечується обставини вчинення порушення невчасного повідомлення органу ДФС про прийняття працівника на роботу та ненадання доказів на підтвердження належного оформлення трудових відносин. Більш того, всі доводи позивача зводяться виключно до того, що ч.2 ст.265 КЗпП України не передбачає відповідальності за неповідомлення чи несвоєчсасне повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Тобто, позивачем оспорюється лише правильність кваліфікації правопорушення, а не факт його вчинення.

При цьому, наголошує, що оформлення трудового договору є значно ширшим поняттям, ніж його укладення, та включає: укладення трудового договору, видання відповідного наказу чи розпорядження з одночасним повідомленням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, оскільки саме за одночасного дотримання цих умов, як це передбачено статтею 24 КЗпП України, дозволений фактичний допуск працівника до роботи.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач, зокрема, покликається на недотримання позивачем встановленого ч.7 ст.139, ч.3 ст. 143 КАС України порядку та строку звернення до суду із вимогами про розподіл понесених судових витрат. Крім того, наголошує на тому, що позивачем не обгрунтовано необхідності укладеня договорів про надання професійної правником допомоги одночасно із двома адвокатськими об`єднаннями, а розмір заявлених витрат вважає неспівмірним із складністю справ, невіповідністю затраченого часу та критерію розумності їх понесення.

Також не погоджуючись із додатковим рішенням суду, представник позивача адвокат Науменко Ірина Василівна оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судові рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги щодо правозастосування ч.6 ст. 137 КАС України, покликаючись на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах ві 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18, зазначає, що зменшення суми судових витратна професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Натомість, на спростування вимог заяви про розподіл судових витрат відповідач покликався на недотримання вимог ч.3 ст.143 КАС України. Заперечуючи повністю про відшкодування судових витрат, відповідач фактично заперечує представництво адвокатами інтересів позивача, складення представником документів, що містяться в матеріалах справи, участь у судових засіданнях тощо, що є неприпустимим.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги відповідача слід задовольнити, а апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 15.10.2019 №1994-П (т.1 а.с. 146) та відповідно до направлення від 15.10.2019 № 1994 (т.1 а.с. 148, 149) інспектором праці - головним державним інспектором відділу нагляду за додержанням законодавства про працю ОСОБА_3 та інспектором праці головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів у м. Львові Мітіним Віталієм Сергійовичем проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , реєстраційний номер фізичної особи - підприємця НОМЕР_1 , юридична адреса: АДРЕСА_1 , фактична адреса: АДРЕСА_2 (ТЦ Будмаркет), Львівська область м. Львів, вул. Кукурудзяна - Б. Хмельницького (ринок Торпедо) на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин.

У зв`язку із відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням, відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, 17.10.2019 інспектором праці Ракубовчук С.Б. складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛВ3980/1609/НД (т.1 а.с. 153-156) та виставлено вимогу про надання документів № ЛВ3980/1609/НД/ПД від 17.10.2019 (т. 1 а.с.157-158), якою зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 10 год. 00 хв. 22.10.2019 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування, а саме: копії виписки або довідки з Єдиного державного реєстру та анкетні дані ФОП ОСОБА_1 копію паспорта, ідентифікаційного коду, копії документів, що стосуються укладення трудових відносин (накази на прийняття, заяви, трудові договори, повідомлення в ДФС 1, 2 квитанція) за період з січня 2018 року по даний час, копію книги реєстрації наказів та розпоряджень, особові картки працівників форми П-2.

Головним управлінням Держпраці у Львівській області 28.10.2019 видано наказ №2100/1-П (т.1 а.с. 147), яким внесено зміни до п. 2 наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 15.10.2019 № 194-П, захід державного контролю у формі інспекційного відвідування продовжено до 31.10.2019.

За результатами інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Львівській області виявлено допуск працівника до виконання трудової функції без укладення трудового договору, оформленого наказами чи розпорядженнями власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України, про що складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЛВ3980/1609/НД/АВ (а.с. 160-173).

Згаданим актом перевірки зафіксовано, що під час виходу державними інспекторами 16.10.2019 за місцями здійснення господарської діяльності позивачки, а саме - АДРЕСА_2 (ТЦ Будмаркет) та м. Львів, вул. Кукурудзяна - Б. Хмельницького (ринок Торпедо), за адресою: вул. Кукурудзяна - Б. Хмельницького (ринок Торпедо) виявлено особу гр. ОСОБА_4 , яка, надаючи пояснення, не підтвердила факту перебування у трудових відносинах та зазначила, що підміняє ОСОБА_1 в павільйоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 16.10.2019 у зв`язку з тим, що вона відійшла по справах.

Інспектором праці Ракубовчук С.Б. 31.10.2019 винесено Припис про усунення виявлених порушень № ЛВ3980/1609/АВ/П (т.1 а.с. 174-176), яким ФОП ОСОБА_1 зобов`язано усунути порушення, виявлені в ході інспекційного відвідування.

Головним управлінням Держпраці у Львівській області 27.12.2019 винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ3980/1609/НД/АВ/ФС (т.1 а.с. 15-16), якою за порушення вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України до ФОП ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 125190 гривень.

Позивач, вважаючи постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ 3980/1609/НД/АВ/ФС від 27.12.2019 протиправною, звернулась до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05.04.2007 №877-V Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (далі - Закон №877-V).

В розумінні ст.1 Закону №877-V державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною 4 ст. 2 Закон України № 877-V передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності визначається постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю», якою затверджений Порядок

здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок №823).

Відповідно до ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 затверджено Положення Про Державну службу України з питань праці, відповідно до п. 1 якого Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За змістом п. 1 та 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509) цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою ст.53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 року № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 року № 1986-IV, та Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відповідно до ч.2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з п. 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав: 6) за інформацією: ДПС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання.

За правилами, встановленими пунктом 10 цього Порядку, тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів. Перебіг строку для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування починається з дня, наступного за днем надання об`єктом відвідування документів і пояснень, необхідних для їх проведення.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності здійснюється управліннями Держпраці, підставою для проведення якого є, зокрема, звернення органів ДФС про виявлення порушень законодавства про працю.

Згідно з положеннями статті 10 Закону №877-V суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення державного нагляду (контролю), якщо посадова особа органу державного нагляду (контролю) не надала копії документів, передбачених цим Законом, або якщо надані документи не відповідають вимогам цього Закону; суб`єкт господарювання не одержав повідомлення про здійснення планового заходу державного нагляду (контролю) в порядку, передбаченому цим Законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зауважує, що з`ясовуючи дотримання процедури проведення інспекційного відвідування в аспекті спірних правовідносин слід зважити на те, що хоч інспекційне відвідування почалось за відсутності позивача, однак надалі відбувалось в присутності ФОП ОСОБА_1 , яка за наявності підстав вважати порушеним порядок проведення інспекційного відвідування, в тому числі за відсутності підстав для проведення, не надання передбачених копій документів чи не одержання повідомлення про здійснення планового заходу державного нагляду не була позбавлений можливості, в силу приписів статті 10 Закону №877-V реалізувати своє право на захист шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до інспекційного відвідування. Допуск до інспекційного відвідування нівелює правові наслідки порушень, допущених при призначенні такої.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду від 17.04.2018 (справа №826/12612/17).

Разом з тим, слід зазначити, що судом не встановлено процесуальних порушень при проведенні перевірки відповідачем, на які позивач покликається як на підставу для скасування оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, оскільки з матеріалів справи слідує, що інспекційне відвідування здійснене на виконання вимог п.5 Порядку №823. Підставою для проведення перевірки діяльності позивача на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин слугував лист Головного управління ДПС у Львівській області від 04.10.2019 №1075/9/13-01-33-07.

Також встановлено, що на вимогу контролюючого органу позивачем надано перелік документів 22.10.2019, відтак, перебіг десятиденного строку інспекційного відвідування розпочався лише 23.10.2019. З огляду на наведене, судом не встановлено порушень контролюючим органом визначених п.10 Порядку №823 строків проведення інспекційного відвідування.

За результатами такої перевірки посадовими особами відповідача встановлено порушення позивачем вимог КЗпП України щодо допуску особи до роботи без належного оформлення трудових відносин, а саме в частині повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

На підставі акту перевірки відповідачем було винесено постанову про накладення штрафу на позивача за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції враховано обставину, що постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 23.01.2020 провадження у справі про притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП закрито на підставі ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення (справа №466/10078/19, т.1 а.с. 209-211).

Разом з тим, щодо висновків акту перевірки по суті та оскаржуваної постанови, колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин підлягають дослідженню обставин щодо наявності ознак трудових відносин між позивачем та найманим працівником та належного їх оформлення.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі; додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При цьому, Верховний Суд України у пункті 7 постанови Пленуму від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №826/16738/17, на який слушно покликається Головне управління Держпраці в апеляційній скарзі та який відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права підлягає врахуванню судом при вирішенні спірних правовідносин.

З наявних у матеріалах справи доказів слідує, що згідно з наказом ФОП ОСОБА_1 «Про прийом на роботу ОСОБА_2 » №8 від 28.09.2019 ОСОБА_2 прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів з 01.10.2019 на підставі особистої заяви останньої від 28.09.2019 (т.1 а.с.49, 50).

Тобто, фактичний допуск працівника до виконання нею трудових функцій відбувся 01.10.2019.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачем не заперечується факт вчинення даного правопорушення. Разом з тим, в обгрунтування протиправності оскаржуваної постанови вказує на відсутність у нормі ч.2 ст. 265 КЗпП України прямої вказівки на настання відповідальності за несвоєчасне повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`зкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

При цьому, колегія суддів критично приймає доводи позивача щодо належного оформлення трудових відносин та своєчасного укладення між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору від 29.09.2019 з виданням відповідного наказу, оскільки представником позивача у судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи підтверджено ненадання доказів суб`єктом інспекційного відвідування про повідомлення територіальних органів ДПС за місцем обліку про прийняття працівника на роботу за встановленою формою до початку роботи працівника за укладеним договором. Таке інформування відбулось лише 12.11.2019, тобто після проведення перевірки контролюючим органом та складення акту від 31.10.2019.

Також відібрані у ході інспекційного відвідування пояснення ОСОБА_2 свідчать про непідтвердження факту перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що при дослідженні правомірності оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами судом підлягають врахуванню лише документи, що подавались суб`єктом господарювання безпосередньо в ході інспекційного відвідування.

Дані обставини, в свою чергу, спростовують факт належного оформлення з таким працівником трудових відносин, оскільки, як вказано вище, допуск працівника до роботи можливий одночасно із укладенням трудового договору та повідомленням центрального органу виконавчої влади про прийняття працівника на роботу.

Крім того, оскільки з акту перевірки слідує, що документи (зава про прийняття на роботу, наказ про прийняття на роботу та трудовий договір) позивачем надано лише 31.10.2019, колегія суддів ставить під сумнів, що трудовий договір позивачем із ОСОБА_2 був укладений, а наказ про прийняття на роботу - виданий у зазначену в них дату: 28.09.2019, 29.09.2019, тобто до проведення перевірки позивача уповноваженими особами Держпраці.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.04.2018 у справі № 823/708/17 (провадження № К/9901/747/17), заходи щодо притягнення до відповідальності - штрафи у сфері порушення законодавства про працю - застосовуються незалежно від факту усунення виявлених порушень та не можуть бути підставою для уникнення застосування контролюючими органами та органами у сфері нагляду зазначених заходів.

Колегія суддів зауважує, що виявлені уповноваженими особами Держпраці у Львівській області під час проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 порушення ст.24 КЗпП України, зафіксовані в акті перевірки, підтверджуються також наявними в матеріалах справи доказами, зокрема здійсненими за допомогою засобами фото- та відеофіксації (т.1 а.с.150-151), а висновки про наявність між позивачем та ОСОБА_2 неоформлених у визначеному законом порядку правовідносин трудового характеру відповідають фактично встановленим обставинам справи, відтак такі правомірно відповідачем були розцінені, як фактичний допуск працівника до роботи без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що свідчить про наявність в діях позивача ознак порушення ст.24 КЗпП України.

Враховуючи викладене, а також встановлення факту наявності в діях позивача порушень ст.24 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку про правомірність застосування до позивача санкцій за порушення вимог статті 265 КЗпП України.

Накладення відповідачем на позивача штрафу у розмірі 125190 грн (4173, 00 грн * 30) відповідає санкції ст.265 КЗпП України, якою передбачена відповідальність за виявлене порушення трудового законодавства.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами є безпідставними, необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2) частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Тобто, наведеною нормою визначено, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням.

Водночас, додаткове судове рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення, не може змінювати суті основного судового рішення та перелік підстав, за яких суд може прийняти додаткове судове рішення, є вичерпним.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.5 цієї статті у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Слід зазначити, що позивачем заявлено про понесені витрати на професійну правничу допомогу у позовній заяві, відповідну заяву представником позивача подано до суду з урахуванням порядку та строків, визначених ч.7 ст.139 КАС України.

Разом з тим, оскільки за приписами ст.139 КАС України розподіл понесених позивачем судових витрат, до яких статтею 134 КАС України також віднесено витрати на професійну правничу допомогу, можливе за умови задоволення позову позивача, колегія суддів приходить до висновку про скасування додаткового рішення, що в межах апеляційного розгляду даної адміністративної справи є предметом перегляду в апеляційному порядку за апеляційними скаргами сторін, та про відмову в задоволенні заяви представника позивача про стягнення понесення цих витрат за рахунок суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, які підлягають скасуванню.

Щодо заявленого представником позивача до суду апеляційної інстанції клопотання про відшкодування понесених судових витрат, колегія суддів зазначає, що судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційних скарг та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Науменко Ірини Василівни залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Головного управління Держпраці у Львівській області задовольнити, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/1108/20 скасувати.

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами відмовити.

В задоволенні клопотання представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Науменко Ірини Василівни про розподіл судових витрат у справі № 380/1108/20 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді З. М. Матковська
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 12.02.2021.