Справа № 280/5386/20
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 січня 2021 року об 11 год. 40 хв.Справа № 280/5386/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Артоуз О.О.,

при секретарі Поліщуку Я.В.,

за участю:

позивача не з`явився

відповідача не з`явився

представника відповідача 2 Коротич Р.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області (72309, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Шмідта, 11, ), Територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 168, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області (далі - відповідач-1), Територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області (далі - відповідач-2), відповідно до якого позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо невидання наказу про проведення нарахування та виплати компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013,04.12.2013 - 03 12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016,04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів;

зобов`язати відповідача-1 видати наказ щодо проведення нарахування та виплати компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів;

зобов`язати відповідача-2 провести нарахування та виплату компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів;

стягнути з відповідача-2 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, визначивши її розмір, виходячи з нарахованої та виплаченої суми компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів, починаючи з 22 квітня 2019 року по день винесення рішення;

стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 20 000 (тридцять тисяч) грн.;

стягнути з відповідачів за рахунок їх бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що під час відрахування позивача зі штату Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області та виданні наказу головою вказаного суду, щодо здійснення нарахування та виплати компенсації при нарахуванні та виплаті перерахунку суддівської винагороди, позивачу не була виплачена компенсація за невикористані щорічні додаткові відпустки за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 -03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальна тривалість яких становить 75 календарних днів. В зв`язку з відсутністю дій (видання наказу, надходження коштів) з боку відповідачів позивач звернулась з даним позовом до суду. Також зазначає, що з урахуванням того, що компенсація за невикористані щорічні додаткові відпустки за періоди їй не виплачена, тому вважає, що на її користь підлягає виплаті, як сума компенсації за 75 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки так і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2019 року по день прийняття рішення суду по справі

На підставі зазначеного просить позов задовольнити.

09.10.2020 відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву (вх.№47980), в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та звертає увагу, що з огляду на той факт, що станом на дату здійснення перерахунку стажу роботи позивача (25 липня 2019 року), а також станом на дату звернень позивача до територіального управління із заявами про виплату компенсації, ОСОБА_1 була переведена до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду та не перебувала у штаті Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, нарахування та виплата компенсації за невикористані додаткові відпустки у зв`язку із перерахунком стажу роботи позивача повинні здійснюватися тим судом, до штату якого станом на дату здійснення перерахунку стажу роботи зарахована позивач. Крім того зазначає, що на день звільнення позивача з посади із нею був проведений повний розрахунок та був відсутній спір щодо виплати будь-яких належних їй до виплати сум. Просить відмовити у задоволенні у повному обсязі.

25.11.2020, 14.01.2021 від відповідача 2 надійшли заяви про неможливість прибути в судове засідання та розгляд справи за їх відсутності. У задоволенні позову просять відмовити в повному обсязі.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2020 позовна заява залишена без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.160-161 КАС України.

04.09.2020 позивачем подана до суду адміністративний позов (уточнений) та додатки, оформлені належним чином.

Ухвалою суду від 07.09.2020 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 06.10.2020.

Ухвалою суду від 06.10.2020 підготовче засідання відкладено до 03.11.2020.

Протокольною ухвалою суду від 03.11.2020 підготовче засідання відкладено до 23.12.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Артоуз О.О. у відпустці з 22.12.2020 по 06.01.2021 (довідка №02-35/21/03 від 11.01.2021) розгляд справи відкладено на 14.01.2021.

Протокольною ухвалою суду від 14.01.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 19.01.2021.

19.01.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини чудового рішення.

Заслухавши представника відповідача, розглянувши заяви по суті справи, безпосередньо дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив такі обставини.

Указом Президента України № 1083/2010 від 09.12.2010 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Наказом начальника територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області № 4-ос від 10.01.2011 був оголошений Указ Президента України №1083/2010 від 09.12.2010 «Про призначення суддів» про призначення позивача на посаду судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Наказом голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 9-к від 10.01.2011 позивач була звільнена з посади помічника судді Мелітопольського міського суду Запорізької області в зв`язку з призначенням на посаду судді.

Наказом голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 3 від 11.01.2011 ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. 06.04.2011. Позивачем прийнята присяга судді.

Указом Президента України № 295/2017 від 29.12.2017 на підставі ч.5 ст. 126, ч. 1 ст.128 та п.п.2 п.16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Наказом голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 154-к від 29.12.2017 відповідно до Указу Президента України № 441/2017 від 29.12.2017 «Про призначення суддів», п.4 ч.1 ст. 24, ч.3, п.2 ч.4, ч.5 ст. 135,ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII позивач приступила до виконання повноважень по здійсненню правосуддя.

31 травня 2020 року територіальним управлінням отримано лист Державної судової адміністрації України № 11-14516, в якому, з метою виконання висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 806/2963/17, вказано про необхідність здійснення перерахунку суддівської винагороди суддям, яких було призначено чи обрано з 03 серпня 2010 року по 01 січня 2011 року.

Так, у зв`язку з прийняттям Верховним Судом постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 806/2963/17 та на виконання листа Держаної судової адміністрації України від 31 травня 2019 року № 11-14516, наказом голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року № 102-к ОСОБА_1 здійснено перерахунок стажу роботи та встановлено доплату за стаж роботи понад 10 років з 04 грудня 2012 року.

22.04.2019 позивача було відраховано зі штату наказом в.о. голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №38-к на підставі Указу Президента «Про призначення суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду» від 11.04.2019 за №129/2019 із проведенням належних при звільненні виплат, зокрема компенсацій за невикористанні основні та додаткові відпустки, а саме додаткові відпустки за 2018 рік (з 11.01.2018 по 10.01.2019) та за 2019 робочий рік (з 11.01.2019 по 10.01.2010).

На підставі вищезазначеного Указу Президента України головою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 22 квітня 2019 року видано наказ № 38-к «Про відрахування ОСОБА_1 із штату Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області» та зобов`язано територіальне управління провести нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за періоди з 04 грудня 2011 року по грудня 2012 року, з 04 грудня 2013 року по 03 грудня 2014 року, з грудня 2014 року по 03 грудня 2015 року; з 04 грудня 2015 року по грудня 2016 року, з 04 грудня 2016 року 03 грудня 2017 року, з грудня 2017 року по 03 грудня 2018 року, з 04 грудня 2018 року по 22 квітня 2019 року.

Позивач під час подання вказаного адміністративного позову зазначила, що з урахуванням наказу в.о.голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 6-к від 25.07.2019, постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 жовтня 2010 року у справі № 806/2963/17 та положень ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 право на додаткову оплачувану відпустку вона набула з 04.12.2012.

Втім, на думку позивача, це не було враховано при виданні наказу головою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області щодо здійснення нарахування та виплати компенсації при нарахуванні та виплаті позивачу перерахунку суддівської винагороди, а отже їй не була виплачена компенсація за невикористані щорічні додаткові відпустки за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013,04.12.2013 - 03112.2014,04.12.2014 - 03.12.2015,04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальна тривалість яких становить 75 календарних днів.

В зв`язку з вищезазначеним позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області щодо внесення змін у відповідні накази № 38-к від 22 квітня 2019 року та № 102-к від 25 липня 2019 року або шляхом видання окремого наказу та здійснення нарахування та виплати компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 -03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальна тривалість яких становить 75 календарних днів (лист від 18 травня 2020 року).

Про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку територіальне управління повідомило позивача листом від 27 липня 2020 року № 08-04/2405.

30 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала лист від відповідача ТУ ДСА в Запорізькій області, до якого вона не зверталась, про те, що їй відмовлено у здійсненні виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки з огляду на те, що позивач не перебуває у штаті Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Відповідь від відповідача Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області позивачу не надходила.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 було звільнено 22 квітня 2019 року, а компенсація за невикористані щорічні додаткові відпустки за періоди 04.12.2012-03.12.2013,04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю в 75 календарних днів, їй не виплачена, тому вважає, що на її користь підлягає, як сума компенсації за 75 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки так і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2019 року по день прийняття рішення суду по справі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

15 грудня 1992 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про статус суддів». Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян.

В статті 44 Закону України «Про статус суддів» визначалося матеріальне і побутове забезпечення суддів. Відповідно до частини шостої статті 44 Закону України «Про статус суддів» встановлено, що для суддів судів загальної юрисдикції до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.

07 лютого 2010 року Верховною радою України прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Закон набрав чинності 30 липня 2010 року згідно з яким Закон України «Про статус суддів» втратив чинність крім статей 43, 44, які втратили чинність з 01 січня 2011 року.

Разом з тим, в прикінцевих положеннях Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що Закон набирає чинності з дня його опублікування окрім статей 129 та 130 цього Закону, які вводитимуться в дію 01 січня 2011 року.

Статтею 129, на час набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено суддівську винагороду, відповідно до статті 130 визначається надання щорічної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки.

До 01 січня 2011 року питання суддівської винагороди та відпустки суддів регулювалися статтею 44 Закону України «Про статус суддів».

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає єдиний підхід щодо визначення стажу роботи судді для всіх питань, де він застосовується і стаття 131 цього Закону, яка набула чинності одночасно з самим Законом 03 серпня 2010 року визначає порядок обчислення стажу роботи судді.

Відповідно до статті 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Пунктом 2 Розділу XII Прикінцеві положення, визнано такими, що втратили чинність:

1) Закон України Про статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 8, ст. 56; 1994 р., N 22, ст. 142, N 26, ст. 203; 1995 р., N 34, ст. 268; 1999 р., N 50, ст. 434; 2000 р., N 10, ст. 79, N 13, ст. 102, N 38, ст. 322; 2001 р., N 33, ст. 180; 2004 р., N 25, ст. 354; 2006 р., N 1, ст. 18), крім статей 43 та 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року;

Згідно пункту 11 Розділу XIII Перехідні положення, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Порядок обчислення стажу державної служби затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283

Пунктом 2 цього порядку визначено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба):

на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; Абзац третій пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 726 від 25.05.2006, N 1658 від 29.11.2006, N 1700 від 08.12.2006, N 968 від 07.09.2011.

Спірні відносини щодо визначення стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, мають оцінюватися з урахуванням частини 6 статті 44 Закону України Про статус суддів від 15 грудня 1992 року, статті 131, пункту 2 Розділу XII Прикінцеві положення, пункту 11 Розділу XIII Перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року.

Отже, спірні відносини стосуються стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки.

Відповідно до пункту 11 Розділу XIII Перехідні положення Закону N2453-VI, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, в тому числі Законом N 2862-ХІІ.

Відповідно, Суд робить висновок, що положення частини шостої статті 44 Закон України Про статус суддів від 15 грудня 1992 року № 2862-XII, дія яких Законом України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року №2453-VI була продовжена до 01 січня 2011 року, поширювалася на суддів, які були призначені чи обрані до 1 січня 2011 року.

Аналогічна правова позиція надана Верховним Судом при розгляді справ №804/4305/17, та №2963/17.

На момент призначення на посаду судді ОСОБА_1 в неї був наявний стаж державної служби більше 8 років, яка не була зарахована позивачу до стажу роботи, який дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки.

Також вказану позицію підтримано відповідачем 2 під час видання наказу голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року № 102-к ОСОБА_1 здійснено перерахунок стажу роботи та встановлено доплату за стаж роботи понад 10 років з 04 грудня 2012 року.

Згідно роз`яснень наданих Державною судовою адміністрацією щодо категорії «інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги» (стаття 44 Закону України «Про статус суддів»), слід розуміти роботу працівників на посадах державних службовців та службовців, що працювали і працюють в державних органах та розрахунок стажу роботи яких здійснюється відповідно до Закону України «Про державну службу» і Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283. Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 серпня 1996 року № 912 обчислення стажу державної служби належить до компетенції кадрової служби того державного органу, з яким державний службовець перебуває (перебував) у трудових відносинах. Кадрова служба у кожному конкретному випадку на підставі чинного законодавства, вивчення записів трудової книжки, послужного списку, відповідних довідок чи архівних документів має самостійно прийняти рішення щодо зарахування (включення) окремих періодів роботи (служби) до стажу державної служби.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що позивач має право на зарахування до стажу роботи, що дає право на одержання як надбавки до посадового окладу за вислугу років так і додаткової відпустки за стаж державної служби. Розмір вказаного стажу є базовою величиною при розрахунку відповідних процентів надбавки та отримання права на додаткову відпустку.

Однак факт існування права у позивача на додаткову відпустку було залишено поза увагою при виданні наказу головою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області щодо здійснення нарахування та виплати компенсації при нарахуванні та виплаті мені перерахунку суддівської винагороди, а отже їй не була виплачена компенсація за невикористані щорічні додаткові відпустки за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013,04.12.2013 - 03112.2014,04.12.2014 - 03.12.2015,04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальна тривалість яких становить 75 календарних днів.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Так, у статті 116 Кодексу законів про працю України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2019 по день прийняття рішення у справі суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення суддів, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення суддівського корпусу, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (відрахуванні зі штату), переведенні на іншу посаду, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком

При цьому суд з аналізу положень частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу зазначає, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тому позивач справді пропустив строк без поважних причин на це.

Зазначену проблему аналізував Конституційний Суд України у рішеннях від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу (далі - Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012), від 15 жовтня2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013),від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013).

У цих рішеннях висловлено низку правових позицій, які можуть і повинні враховуватися адміністративними судами:

строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин(п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);

невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);

для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);

поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків(п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);

під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);

у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення від 15 жовтня 2013 року№ 8-рп/2013);

кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер(п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013);

спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці(п. 2.3 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013);

у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем(Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013).

Судом встановлено, що відповідачем під час відрахування позивача зі штату наказом в.о. голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №38-к на підставі Указу Президента «Про призначення суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду» від 11.04.2019 за №129/2019 із проведенням належних при звільненні виплат, зокрема компенсацій за невикористанні основні та додаткові відпустки, а саме додаткові відпустки за 2018 рік (з 11.01.2018 по 10.01.2019) та за 2019 робочий рік (з 11.01.2019 по 10.01.2010 року) не виплачено останній всіх належних їй сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було проведено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні остаточного розрахунку при відрахування позивача зі штату.

Таким чином, зважаючи на непроведення 22.04.2019 остаточного розрахунку при звільненні позивача з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, задоволенню також підлягає й вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні.

Однак, на переконання суду, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід здійснити, починаючи з 22.04.2019 по 19.01.2021 (дату ухвалення цього судового рішення). Судом встановлено, що кількість календарних днів за вказаний період становить 435.

До таких висновків суд дійшов з огляду на постанову Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", пунктом 20 якої роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю стягує на корись працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Такі ж висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 16 січня 2019 року у справі №802/1052/17-а.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц (№ в ЄДРСР 87952206) доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Таким чином, з урахуванням судової практики та норм законодавства, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При розгляді даної справи судом враховано, що при звільненні позивача їй було виплачено 392448, 82, тоді як належало до виплати в день звільнення 580756,82 грн., тобто не виплачено кошти у сумі 188308 грн. (компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки), Тому, враховуючи розмір недоплаченої суми - 188308 грн. та істотність невиплаченої частки порівняно із загальною сумою, яка належала до виплати при звільненні, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд доходить вірних висновків, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 32,42% від загальної суми нарахованого середнього заробітку за 435 дні затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 22.04.2019 по 19.01.2021, що становить 354011 грн. 70 коп.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 05.03.2020 по справі № 809/1910/14 (№ в ЄДРСР 88027953)

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виплат складає 354011 грн. 70 коп. (435 днів (з наступної дати після звільнення 22.04.2019 по дату ухвалення рішення 19.01.2021) х 813,82 грн.).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи те, що відповідачем не надано заперечень щодо формули розрахунку сум, що підлягають стягненню, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 15000 пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.3 ст. 132 КАС України).

Частинами першою та другою статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Всі заявлені до відшкодування види робіт, виконані адвокатом мають місце бути, підтверджені належними доказами.

Як слідує з матеріалів справи між Адвокатом Радецьким Русланом Станіславовичем та ОСОБА_1 укладено №1 від 10.09.2020 до Договору від 20.06.2020про надання професійної правничої допомоги.

Згідно п.1 додаткової угоди №1 сторони домовилися що розмір витрат на професійну правничу допомогу за складання документів правового характеру (позовна заява, клопотання), роз`яснення з правових питань (консультація) та адвокатський гонорар в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Сторони домовилися про підтвердження факту оплати розміру правової допомоги та адвокатського гонорару оформлюється Актом виконаних робіт (надання послуг) до договору від 20.06.2020.

Також, до справи надано акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 05.10.2020 до договору (рахунку) від 20 червня 2020 року. Доказів фактичної сплати за надання професійної правничої допомоги (чеки, квитанції, рахунки тощо) до суду не надані.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.3-5 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно частини п`ятої статті 161 КАС України у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, участь у судовому засіданні щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, звільнення (відстрочення, розстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів, про забезпечення надання безоплатної правничої допомоги, якщо відповідний орган відмовив у її наданні, тощо.

Вимоги до форми та змісту заяв та клопотань передбачено статтею 167 КАС України.

Як слідує з матеріалів справи відповідного клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу з наданням належних доказів поважності неможливості надати докази щодо розміру понесених витрат представником позивача або позивачем не подано. Про порядок та строки розгляду справи представник позивача повідомлений належним чином.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області (72309, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Шмідта, 11, ), Територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 168, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області щодо невидання наказу про проведення нарахування та виплати компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013,04.12.2013 - 03 12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016,04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів.

Зобов`язати Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області видати наказ щодо проведення нарахування та виплати компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області провести нарахування та виплату компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів у розмірі 188 268,00 грн. з врахуванням сум податків та зборів.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, визначивши її розмір, виходячи з нарахованої та виплаченої суми компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки ОСОБА_1 за періоди 04.12.2012 - 03.12.2013, 04.12.2013 - 03.12.2014, 04.12.2014 - 03.12.2015, 04.12.2015 - 03.12.2016, 04.12.2016 - 03.12.2017, загальною тривалістю 75 календарних днів, починаючи з 22 квітня 2019 року по день винесення рішення у розмірі 354011 грн. 70коп. з врахування сум податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 10.02.2021.

Суддя О.О. Артоуз