Справа № 300/1355/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1355/20 пров. № А/857/14312/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі за його позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Главач А.Я.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 16 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

18 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати винесені Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДПС) податкові повідомлення-рішення (далі ППР) від 30 жовтня 2018 року № 0-0915 та № 0-0915 від 30 жовтня 2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 300/1355/20 у задоволенні вказаного позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач відповідно до кодів КВЕД не здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з виробництвом. Окрім того, позивач безпосередньо не використовує належні йому на праві власності приміщення за їх функціональним призначенням та не підтвердив жодними доказами результати спільної діяльності за договором (звіти про розподіл прибутку тощо), а долучені позивачем первинні документи Фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_2 свідчать про періодичний (непостійний) характер діяльності підприємця та не підтверджують використання 6230,6 м2 приміщень у виробничих цілях.

Тому належне ОСОБА_1 нерухоме майно нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 у розумінні підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК) є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі ПНМ), а встановлена підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК пільга до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , який у своїй скарзі просив таке скасувати та задовольнити свої позовні вимоги. У обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що у належних йому на праві власності нежитлових приміщеннях, стосовно яких відповідачем винесено оскаржені ППР, здійснювалась діяльність з виробництва кухонних меблів, меблів для офісів і підприємств торгівлі, виробництво інших дерев`яних конструкцій і столярних виробів та велося лісопильне, стругальне виробництво, що підтверджується укладеним з ФОП ОСОБА_2 договором про спільну діяльність. Належні йому нежитлові приміщення, будучи будівлями промисловості, не є об`єктом оподаткування ПНМ в силу приписів статті 266 ПК.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать об`єкти нежитлової нерухомості, а саме приміщення корпусу № 4А за адресою АДРЕСА_2 та виробничий корпус № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_3 .

30 жовтня 2018 року ГУ ДПС прийнято ППР № 0-0915 та № 0-0915, якими на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з ПНМ за 2017 рік на загальну суму 99689,60 грн.

ОСОБА_1 не погодився із зазначеними ППР відповідача та за захистом своїх прав звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Апеляційний суд зазначає, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вищевказана правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17.

Положеннями підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК передбачено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Згідно із пунктом 5.3 статті 5 ПК інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Як слідує з довідки № К-101/375 від 04 серпня 2017 року Івано-Франківської філії Державного підприємства українського державного науково-дослідного інституту проектування міст «Діпромісто» ім. Ю.М.Білоконя, належні позивачу будівлі є промисловими будівлями, які за вимогами ДК 018-2000 належать до класу 1251.9.

Щодо здійснення у зазначених промислових будівлях промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), апеляційний суд зазначає таке.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, у належних йому нежитлових приміщеннях здійснюється діяльність з виробництва кухонних меблів, меблів для офісів і підприємств торгівлі, виробництва інших дерев`яних конструкцій і столярних виробів та лісопильного і стругального виробництва, що підтверджується укладеним договором про спільну діяльність з ФОП ОСОБА_2 .

Відповідно до умов договору, укладеного 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , його сторони зобов`язувалися шляхом об`єднання майна та зусиль здійснювати спільну виробничу діяльність для досягнення спільної господарської мети щодо виробництва кухонних меблів, меблів для офісів і підприємств торгівлі, ведення лісопильного та стругального виробництва, виробництва інших дерев`яних конструкцій і столярних виробів.

Відповідно до пункту 4.1 розділу IV договору внесок ОСОБА_1 для реалізації його умов становлять: нерухоме майно, а саме - приміщення корпусу № 4а, за адресою АДРЕСА_2 та приміщення виробничого корпусу № 4, за адресою АДРЕСА_3 .

Окрім того, у пунктах 6.3, 7.3, 8.1 договору передбачено, що підсумки спільної діяльності і розподілу прибутку між учасниками здійснюється після досягнення мети договору на підставі звітів, які представляє учасник 1 - ОСОБА_1 . Фактичний обсяг спільної діяльності з його розподілом за видами затрат між сторонами визначається в звітах, що складаються учасником 1 - ОСОБА_1 Договір діє з моменту його підписання, а саме з 29 грудня 2016 року до 31 грудня 2017 року, з можливістю його пролонгування, про що сторони укладають додаткову письмову угоду.

З метою підтвердження реального здійснення виробництва у вказаних нежитлових приміщеннях ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено товарно-транспортні накладні про отримання ФОП ОСОБА_2 за адресою місцезнаходження приміщення позивача пиломатеріалів та відправлення ФОП ОСОБА_2 з пункту навантаження за тією ж адресою виготовлених меблів, дерев`яних конструкцій.

Додатково позивачем надано договір на здійснення послуг охорони № 07/02/17 від 08 лютого 2017, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання забезпечити охорону виробничих приміщень корпусу № 4 та корпусу № 4 , що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Також позивачем надано суду копії товарно-транспортних накладних та видаткових накладних про постачання ФОП ОСОБА_2 виготовлених меблів, дерев`яних конструкцій з пункту відвантаження - адреси місцезнаходження нежитлового приміщення позивача (а.с. 26-46).

На переконання апеляційного суду, надані позивачем докази дають підстави для висновку про реальність ведення ним спільної господарської діяльності із ФОП ОСОБА_2 .

Відтак, покликання суду першої інстанції на те, що правовідносини ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за своїм змістом відповідають правовідносинам, що виникають внаслідок укладення договору позички, за яким одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку, з погляду апеляційного суду, є помилковими.

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що належні ОСОБА_1 нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , у розумінні підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК не є об`єктом оподаткування ПНМ, а отже відсутні правові підстави для визначення йому податкового зобов`язання за таким податком оспорюваними ППР.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції при відмові у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у їх задоволенні. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Керуючись статтями 238, 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 300/1355/20 та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 0-0915 та № 0-0915 від 30 жовтня 2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (, 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 20).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко