Справа № 440/2543/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 р.Справа № 440/2543/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава, повний текст складено 14.08.20 року по справі № 440/2543/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області) про:

- визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17У на суму 28924,19 грн. по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування в інтегрованій картці ОСОБА_1 заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 28924,19 грн.;

- зобов`язання Головного управління ДПС у Полтавській області відкоригувати дані інтегрованої картки ОСОБА_1 шляхом виключення заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 28924,19 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17У є протиправною та підлягає скасуванню, а оскаржувані дії протиправними, оскільки ОСОБА_1 господарську діяльність не здійснював та доходи не отримував, натомість, перебував у трудових відносинах з 04 липня 2017 року по 27 червня 2019 року з ТОВ "АГРО-ОВЕН", з 06 серпня 2019 року і по теперішній час - з ресторанно-господарським підприємством з іноземними інвестиціями "МакДональдз Юкрейн Лтд", а тому позивач вважає, що вимога про сплату недоїмки спричиняє подвійну сплату ЄСВ (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державною консолідованого страхового внеску.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2020р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17 У в частині визначення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на суму 24700 грн. 19 коп. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування та обліковування в інтегрованій картці фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суми недоїмки єдиного внеску в розмірі 24700 грн. 19 коп. Зобов`язано Головне управління ДПС у Полтавській області вилучити з інтегрованої картки фізичної особи ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суму недоїмки єдиного внеску в розмірі 24700 грн. 19 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням ДПС у Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вважає, що зазначене рішення Полтавського окружного адміністративного суду, в частині задоволених позовних вимог, прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому підлягає скасуванню. Зазначає, що ФОП, які є одночасно найманими працівниками (застрахований особами), не звільняються від сплати єдиного внеску за себе. Виключенням є тільки ФОП за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Вказує, що вимога сформована в автоматичному режимі відповідно до даних 1С «Податковий блок» в зв`язку з наявною заборгованістю в сумі 28924,19 гривні. Податкова вимога направлена засобами поштового зв`язку на адресу платника ( АДРЕСА_1 ). Поштове відправлення не отримано платником та повернуто поштою з відміткою «не було дома». Таким чином, органом доходів і зборів проведено розрахунок єдиного внеску та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019 № Ф- 30691 - 17 у відповідності до положень чинного законодавства. Враховуючи викладене просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 справі № 440/2543/20, в частині задоволених позовних вимог. Винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повному обсязі.

Від ОСОБА_1 , до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу відповідача такою, що не підлягає задоволенню.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений заздалегідь та належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 07.11.2007, запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 внесено до Єдиного державного реєстру 29.01.2020, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 104-106).

08.11.2007 позивач взятий на облік як платник податків, 13.11.2007 позивач взятий на облік як платник єдиного внеску (а.с. 105). На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування (а.с. 134).

14.08.2019 ГУ ДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30691-17У, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 28924,19 грн. (а.с. 25, 96).

Відповідно до відомостей інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 сума недоїмки зі сплати єдиного внеску, яка визначена позивачу вимогою про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Полтавській області від 14.08.2019 №Ф-30691-17У у загальному розмірі 28924,19 грн. нарахована відповідачем: до 01.01.2017 - 5939,62 грн., у розмірі 8448 грн. - за 2017 рік, у розмірі 9828,72 грн. - за 2018 рік, у розмірі 5508,36 грн. - за І-ІІ квартали 2019 року (а.с. 98-103); у 2018 році було проведено сплату заборгованості в сумі 800,51 грн. (17.08.2018 - 170,00 грн., 23,74 грн.; 18.09.2018 - 606,77 грн.) (а.с. 102).

Позивач не погодився з вимогою про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Полтавській області від 14.08.2019 №Ф-30691-17У та з діями Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування в інтегрованій картці ОСОБА_1 заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 28924,19 грн., у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірних правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до положень пункту 41.1 статті 41 ПК України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Згідно підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску, зокрема, є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону).

За правилами абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону).

Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України від 15 травня 2003 року № 755-ІV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону № 755-ІV, фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Виходячи із вказаних правових норм, на фізичних осіб - підприємців покладається обов`язок по сплаті єдиного внеску, розмір якого має бути не меншим за розмір мінімального страхового внеску, який має здійснюватися до внесення до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців запису про припинення підприємницької діяльності такою особою.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Отже, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.04.2020 по справі №620/2449/19.

Судом встановлено, що у період з 04.07.2017 по 27.06.2019 позивач працював на посаді комірника в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Агро-ОВЕН, а з 06.08.2019 по час звернення до суду працює на посаді працівника закладу ресторанного господарства ПІІ "МакДональдз Юкрейн Лтд", що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , копія витягу з якої наявна в матеріалах справи (а.с. 20).

Згідно даних з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 (а.с. 21-23), роботодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-ОВЕН сплачувався за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з липня 2017 року по червень 2019 року (а.с. 21-23).

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного ведення позивачем підприємницької діяльності у період з липня 2017 року по червень 2019 року, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження отримання позивачем у період із липня 2017 року по червень 2019 року включно доходів від підприємницької діяльності.

Відповідач по справі не надав доказів на спростування факту сплати роботодавцями позивача єдиного внеску за позивача.

Заперечення щодо сплати роботодавцями позивача за ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього за період із липня 2017 року по червень 2019 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем.

При цьому, суд враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем також включено до оскаржуваної вимоги суму недоїмки в розмірі 5939,62 грн., яка обліковується в інтегрованій картці ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) з 31.12.2017 як сальдо на початок року (а.с. 102).

Ухвалою суду від 11.06.2020 суд витребував від відповідача, зокрема, письмові пояснення та докази на їх підтвердження щодо підстав виникнення недоїмки в сумі 5939,62 грн. до 2017 року, яка включена до оскаржуваної вимоги (а.с. 126).

Однак, відповідач не обґрунтував підстав виникнення заборгованості в сумі 5939,62 грн. до 2017 року, яка обліковується ним в інтегрованій картці, та не надав суду жодних доказів на підтвердження підстав виникнення вказаної суми недоїмки.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даній справі відповідач - суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій щодо нарахування та обліковування в інтегрованій картці фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (код класифікації доходів бюджету 71040000) суми недоїмки єдиного внеску в розмірі 24700 грн. 19 коп. та не доведено правомірності оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17 У в частині визначення позивачу суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на суму 24700 грн. 19 коп.

Таким чином, за встановлених обставин та наведених вище норм права, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17 У в частині визначення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на суму 24700 грн. 19 коп. прийнята Головним управлінням ДПС у Полтавській області без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому є протиправною та підлягає скасуванню, а дії Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування та обліковування в інтегрованій картці фізичної особи ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суми недоїмки єдиного внеску в розмірі 24700 грн. 19 коп. вчинені з порушенням вимог Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI та необґрунтовано, а тому суд вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17 У в частині визначення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на суму 24700 грн. 19 коп., визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування та обліковування в інтегрованій картці фізичної особи ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суми недоїмки єдиного внеску в розмірі 24700 грн. 19 коп. та зобов`язати Головне управління ДПС у Полтавській області вилучити з інтегрованої картки фізичної особи ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суму недоїмки єдиного внеску в розмірі 24700 грн. 19 коп.

Стосовно позовних вимог у частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 серпня 2019 року №Ф-30691-17 У в частині визначення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на суму 4224 грн. (за І квартал 2017 року та за ІІ квартал 2017 року) та визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Полтавській області щодо нарахування в інтегрованій картці ОСОБА_1 заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі в розмірі 4224 грн. (за І квартал 2017 року та за ІІ квартал 2017 року), колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга доводів з приводу не правомірності прийняття судом першої інстанції рішення в частині відмови в задоволенні позову не містить, а позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржене.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням того, що відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 року по справі № 440/2543/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 15.02.2021 року