Справа № 440/7529/20
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/7529/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Удовіченка С.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку, -
В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 14 березня 2016 року по 31 грудня 2020 року у сумі 293 092,04 грн.
В обгрунтування позовної заяви позивач посилався на порушення своїх прав в частині отримання середнього заробітку на час прийняття на військову службу за контрактом. Стверджував, що звільнення за наказом № 21 від 12 березня 2016 року з 13 березня 2016 року на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України є незаконним, оскільки лише 14 березня 2016 року позивачем укладено контракт терміном на три роки з Міністерством оборони України.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
30 грудня 2020 року від Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 30 жовтня 2020 року №227 Полтавський обласний військовий комісаріат переформований у Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (ідентифікаційний код - 07851296) з 31 жовтня 2020 року) надійшов до суду відзив на позов. У відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що підстави для стягнення середнього заробітку із відповідача відсутні, оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу соціального забезпечення у спосіб та порядок встановлений КЗпП України. Не погоджуючись із таким звільненням позивач оскаржила наказ до Полтавського окружного адміністративного суду, однак позов залишено без розгляду.
13 січня 2021 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла відповідь позивача на відзив. У відповіді позивач наполягав на правомірності своїх вимог та безпідставність доводів викладених відповідачем у відзиві. Стверджував, що підстави для звільнення, як юридичний факт, настали з часу укладення контракту, а саме 14 березня 2016 року (а.с. 47-49).
Крім того, у відповіді на відзив ОСОБА_1 просила суд призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу.
За результатами розгляду вищевказаного клопотання ухвалою суду від 18 січня 2021 року відмовлено позивачу у призначенні експертизи.
Відповідно до статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Згідно із частиною другою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
14 березня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (а.с. 6-7).
Наказом начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова № 11-РС від 14 березня 2016 року ОСОБА_1 призначено курсантом навчального взводу навчальної роти 190 навчального центру, ВОС-909221А (а.с. 8).
У свою чергу наказом військового комісара Полтавського обласного військового комісаріату Б.Є.Павлова № 21 від 12 березня 2016 року ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділення соціального забезпечення Полтавського обласного військового комісаріату, звільнено з 13 березня 2016 року у зв`язку з призовом на військову службу на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України (а.с. 25).
ОСОБА_1 вважаючи, що за результатами звільнення з посади порушені її права, звернулася до суду з вимогою стягнути середній заробіток за період з 14 березня 2016 року по 31 грудня 2020 року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.
Предметом даної справи є публічно-правовий спір щодо стягнення із роботодавця на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 14 березня 2016 року по 31 грудня 2020 року. Обгрунтовуючи свою позицію позивач, крім іншого, стверджує, що останнього було звільнено наказом № 21 від 12 березня 2016 року у незаконний спосіб.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується.
Визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці Кодекс законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України / в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно статті 1 КЗпП України - Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Статтею 2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін. (стаття 86 цього Закону).
Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Як випливає із матеріалів справи ОСОБА_1 на підставі заяви від 13 березня 2016 року звільнено з 13 березня 2016 року з посади провідного спеціаліста відділення соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наказом військового комісара Полтавського обласного військового комісаріату Б.Є.Павлова № 21 від 12 березня 2016 року.
Судом встановлено, що наказ № 21 від 12 березня 2016 року був предметом розгляду справи № 440/4955/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року позовну заяву залишити без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду (офіційне посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень - http://reestr.court.gov.ua/Review/87705609).
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року по справі №440/4955/19 залишено без змін (офіційне посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень - http://reestr.court.gov.ua/Review/89324200).
Вищевказана постанова набрала законної сили 13 травня 2020 року.
Як випливає із постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2020 року по справі № 440/4955/19 "... позивач зазначає, що нею було пропущено строк звернення до суду з поважних причин, зокрема у зв`язку з перебуванням на казарменому положенні під час проходження військової служби. Також зазначає, що заяву про звільнення вона написала у зв`язку з правовою необізнаністю та відповідачем не було роз`яснено, що за нею повинно зберігатися робоче місце на час проходження військової служби, вказує, що про порушення своїх прав вона достеменно дізналась лише з листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2019 року № 1/2/671, а тому строк звернення до суду має обліковуватись саме з 14.11.2019 року.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що наказом Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №21 від 12.03.2016 року ОСОБА_1 звільнено з 13.03.2016 року у зв`язку із призовом на військову службу на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.03.2016 року вх. 764/5 (а.с. 12, 36).
Частиною 1 статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення ОСОБА_1 , передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Трудова книжка видана 13 березня 2016 року, що підтверджується книгою обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с.45).
При цьому з вказаним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 16.12.2019 року.
Таким чином, з часу фактичного звільнення ОСОБА_1 до дати звернення до суду минуло майже чотири роки ... .
.... Доводи позивача про те, що заяву про звільнення вона написала у зв`язку з правовою необізнаністю та відповідачем не було роз`яснено, що за нею повинно зберігатися робоче місце на час проходження військової служби, колегія суддів не приймає, оскільки правова необізнаність не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів також вважає безпідставними посилання позивача, що про порушення своїх прав вона дізналась лише з листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2019 року № 1/2/671, оскільки трудову книжку позивачу було видано 13.03.2016 року в якій наявний запис про звільнення позивача із займаної посади з посиланням на підстави звільнення, а отже, з 13.03.2016 року ОСОБА_1 повинна була бути обізнана про порушення своїх прав, а також про початок відліку процесуального строку звернення до суду.
Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, відсутності поважних причин для його поновлення та наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду ...".
З вищевикладеного випливає, що позивачем оскаржувалася правомірність її звільнення з посади, при цьому апеляційним судом при розгляді справи №440/4955/19 надано правову оцінку, зокрема, фактам отримання трудової книжки 13 березня 2016 року.
Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на дату розгляду даної справи наказ військового комісара Полтавського обласного військового комісаріату Б.Є.Павлова № 21 від 12 березня 2016 року не визнаний протиправним та не скасований.
Враховуючи, що на момент укладення ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (14 березня 2016 року) позивач не перебувала у трудових відносинах із Полтавським обласним військовим комісаріатом відсутні підстави вважати, що на позивача поширюються гарантії встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Також судом враховано, що станом на дату звільнення з ОСОБА_1 проведено розрахунок, що підтверджується Роздавальною відомістю № 161 на виплату заробітної плати робітникам та службовцям міськрайвійськоматів Полтавської області за березень 2016 року та не оспорюється сторонами (а.с. 31-32).
Констатуючи вищевикладене у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (, вул. Шевченка, 78 А, м. Полтава, 36039) про стягнення середнього заробітку - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Суддя С.О. Удовіченко