Справа № 440/3367/20
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 р.Справа № 440/3367/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, повний текст складено 30.07.20 року по справі № 440/3367/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області від 01.04.2020 №29 про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме: з 01.01.1980 по 31.12.1980; з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 28.02.1986; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009; визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 20.05.2020 №605 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме: з 01.01.1980 по 31.12.1980; з 01.01.1982 по 31.12.1981; з 18.11.1983 по 28.02.1986; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009; зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та призначити йому пенсію з 17.02.2020; стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах від 01.04.2020 №29 у частині відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV, а саме: з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 29.12.1985; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 20.05.2020 №605 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) періоди роботи трактористом з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 29.12.1985; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009 до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах та призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з 14 травня 2020 року пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058, пункту в частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача зарахувати періоди роботи трактористом з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 29.12.1985; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009 до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, посилаючись на той факт, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, являється трудова книжка, не дивлячись на те, що у записах трудової книжки та архівних довідках, наданих позивачем, відсутня інформація про безпосередню зайнятість його, будучи трактористом, у виробництві сільськогосподарської продукції, що є обов`язковою умовою при призначенні пенсії, адже в даному випадку річ іде про підтвердження факту роботи спеціального стажу, що дає право на пільгову пенсію. Вказує, що задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пункту "в" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача, що загального стажу позивача недостатньо для призначення пенсії, адже саме Пенсійний фонд України наділений повноваженнями проводити розрахунок страхового стажу, оскільки це є його дискреційними повноваженнями. Вважає, що рішенням від 20.05.2020 року №605 управління правомірно відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, так як Комісією з питань підтвердження пільгового стажу було підтверджено лише 06 років 7 місяців 19 днів на посаді тракториста та враховано 02 роки 0 місяців 12 днів період проходження строкової служби до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Зазначає, що загальний страховий стаж позивача становить 25 років 09 місяців 16 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, адже відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" необхідно загального страхового стажу 27 років 06 місяців.

ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву, про розгляд справи без участі позивача та його представника. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року без змін.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 досяг 55-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 , виданого 28.12.1998 Пирятинським РВ УМВС України в Полтавській області (а.с. 4, 5).

Із записів трудової книжки колгоспника (а.с. 38-40), копій архівних довідок Пирятинської районної ради Полтавської області від 21.01.2020 №04-10/26 (а.с.41), від 21.01.2020 №04-10/27 (а.с.42), від 21.01.2020 №04-10/28 (а.с. 43, 44), від 21.01.2020 №04-10/25 (а.с. 47, 48), архівної довідки Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 23.01.2020 №01-13/С-23 (а.с. 45) встановлено, що ОСОБА_1 з 1980 року по 2000 рік працював у колгоспі ім. Фрунзе, зокрема:

- з 01.05.1980 по 31.12.1980 помічником комбайнера (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-170, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 727,68 крб);

- з 01.01.1981 по 31.12.1981 трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-305, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік ?1; 1952,26 крб);

- з 01.01.1982 по 31.12.1982 трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-233, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 992,55 крб);

- з 01.01.1983 по 17.11.1983 трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-265, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 1356,93 крб);

- з 01.03.1986 по 31.12.1986 - трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за; рік-237, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 1737,51 крб);

- з 01.01.1987 по 31.12.1987- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-347, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 2404,37 крб);

- з 01.01.1988 по 31.12.1988- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-282, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 1899,37 крб);

- з 01.01.1989 по 31.12.1989- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-336, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 2817,32 крб);

- з 01.01.1990 по 31.12.1990- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-278, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 2503,17 крб);

- з 01.01.1991 по 31.12.1991- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-298, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 4963,49 крб);

- з 01.01.1992 по 31.12.1992- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-287, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 52572 крб);

- з 01.01.1993 по 31.12.1993- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-281, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 280, нараховано оплату праці за рік 2651839 крб);

- з 01.01.1994 по 31.12.1994- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-286, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 260, нараховано оплату праці за рік 13898583 крб);

- з 01.01.1995 по 31.12.1995- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-265, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 260, нараховано оплату праці за рік 58423400 крб);

- з 01.01.1996 по 31.12.1996- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-279, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 260, нараховано оплату праці за рік 1106,74 грн);

- з 01.01.1997 по 31.12.1997- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-280, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 260, нараховано оплату праці за рік 1222,43 грн);

- з 01.01.1998 по 31.12.1998- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-275, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 260, нараховано оплату праці за рік 1161,39 грн);

- з 01.01.1999 по 31.12.1999- трактористом (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-262, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 260, нараховано оплату праці за рік 1223,69 грн).

На підставі розпорядження Представника Президента України від 11.11.1993 №256 та розпорядження голови державної адміністрації від 28.02.2000 №45 проведена перереєстрація КСП ім.Фрунзе у сільськогосподарський кооператив «Малютинський», який є правонаступником КСП ім. Фрунзе, що підтверджується копією архівної довідки Пирятинської районної державної адміністрації від 26.02.2020 №01-13/С-55 (а.с.51) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.03.2020 (а.с. 28-32).

Згідно із записами трудової книжки колгоспника (а.с. 38-40), копіями архівних довідок Пирятинської районної ради Полтавської області від 21.01.2020 №04-10/26 (а.с.41), від 21.01.2020 №04-10/27 (а.с.42), від 21.01.2020 №04-10/28 (а.с. 43, 44), від 21.01.2020 №04-10/25 (а.с. 47, 48), архівної довідки Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 23.01.2020 №01-13/С-23 (а.с. 45) з 01.01.2000 по 03.04.2000 встановлено, що позивач працював трактористом у сільськогосподарському кооперативі «Малютинський»:

-з 01.01.2000 по 31.12.2000 (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-222, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 220, нараховано оплату праці за рік 1105,10 грн);

- з 01.01.2001 по 31.12.2001 (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-245, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 220, нараховано оплату праці за рік 2868,36 грн);

- з 01.01.2002 по 31.12.2002 (кількість відпацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-220, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 220, нараховано оплату праці за рік 933,27 грн);

- з 01.01.2003 по 30.04.2004 (кількість відпрацьованих людиноднів або число виходів на роботу за рік-224, установлений мінімум трудоднів (або людиноднів) 220, нараховано оплату праці за рік 1269,83 грн).

03.05.2004 ОСОБА_1 прийнято на посаду тракториста у ВАТ "Повстин" за переведенням з СК «Малютинський», а 18.05.2009 звільнено з цієї посади за власним бажанням, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с. 39, 40). Факт отримання ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи у ВАТ "Повстин" підтверджується архівною довідкою Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 23.01.2020 №01-13/С-23 (а.с.45).

З 17.07.2009 по 09.09.2009 та з 16.05.2013 по 04.11.2013 позивач працював водієм у філії «Роменський молочний комбінат» та у ТОВ «ГАДЯЧСИР» відповідно, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.67) та відомостями із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с. 79, 80).

Також, довідкою Пирятинського районного військового комісаріату Полтавської області від 13.05.2020 №30 (а.с.58) підтверджено, що рядовий ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу у період з 18.11.1983 по 29.12.1985.

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо сільськогосподарського кооперативу «Малютинський» (а.с. 28-32) встановлено, що останній здійснював основний вид діяльності - вирощування зернових та технічних культур (код КВЕД 01.11.0) та припинений у зв`язку з визнанням його банкрутом за судовим рішенням Господарського суду Полтавської області від 25.02.2010 у справі №7/84, про що свідчить запис у Єдиному державному реєстрі від 22.04.2010 №5000352.

Окрім цього, із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ВАТ «Повстин» (а.с. 33-37) встановлено, що останні здійснювали основний вид діяльності - вирощування зернових та технічних культур (код КВЕД 01.11.0) та припинені у зв`язку з визнанням його банкрутом за судовим рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.03.2015 у справі 18/820/12, про що свідчить запис у Єдиному державному реєстрі від 31.03.2015 №3000095.

26.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про підтвердження стажу роботи (а.с. 26, 27), у якій просив розглянути питання про підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за вислугу років трактористом в колгоспі ім. Фрунзе, СК «Малютинський» ВАТ «Повстин» з 1980 року по 2004 рік; з 03.05.2004 по 18.05.2009.

До вищенаведеної заяви додав наступні документи: 1) довідку з Єдиного державного реєстру про ліквідацію підприємства, установи, організації без визнання правонаступника; 2) трудову книжку; 3) копії паспорта та ідентифікаційного номера; 4) архівні довідки Пирятинської районної ради Полтавської області від 21.01.2020 №04-10/26, від 21.01.2020 №04-10/27, від 21.01.2020 №04-10/28, від 21.01.2020 №04-10/25, архівну довідки Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 23.01.2020 №01-13/С-23, архівну довідки Пирятинської районної державної адміністрації від 26.02.2020 №01-13/С-55, акт про пожежу.

Рішенням Комісії при Головному управлінні; Пенсійного фонду України в Полтавській області з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах №29 від 01.04.2020 (а.с. 24, 25) підтверджено ОСОБА_1 періоди роботи, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: з 01.01.1981 по 31.12.1981; з 01.01.1983 по 17.11.1983; з 01.03.1986 по 31.12.1986; з 01.01.1988 по 31.12.1990; з 01.01.1999 по 31.12.1999. Водночас, відмовлено ОСОБА_1 в підтвердженні роботи, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: з 01.01.1980 по 31.12.1980; з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 28.02.1986; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1992 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009.

Підставою для відмови у підтвердженні роботи, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: з 01.01.1980 по 31.12.1980; з 01.01.1982 по 31.12.1982; 79; 18.11.1983 по 28.02.1986; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1992 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009 слугувала відсутність відомостей про оплату праці, переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати з 2000 по 2009 роки; служба в армії; робота на посадах, що не дає права на пільгове забезпечення.

14.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши такі документи: трудову книжку; архівну довідку про стаж та заробіток від 21.01.2020 №04-10/25 про роботу трактористом в колгоспі ім. Фрунзе з 01.01.1980 по 30.04.2004; архівну довідку про стаж роботи від 19.03.2020 №01-13/С-84 про роботу трактористом в ВАТ "Повстин" з 03.05.2004 по 18.05.2009; архівні довідки про заробіток; довідку про період проходження військової служби; рішення Комісії від 01.04.2020 №29 з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах №29 від 01.04.2020, якою підтверджено ОСОБА_1 періоди роботи, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: з 01.01.1981 по 31.12.1981; з 01.01.1983 по 17.11.1983; з 01.03.1986 по 31.12.1986; з 01.01.1988 по 31.12.1990; з; 01.01.1999 по 31.12.1999 (а.с.12, 55).

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області №605 від 20.05.2020 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідної тривалості стажу роботи в якості тракториста, підтвердженого в установленому законодавством порядку та у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку (а.с. 52, 53).

Позивач, вважаючи рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах від 01.04.2020 №29 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 20.05.2020 №605 протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 досяг 55-річного віку, має страховий стаж більше 30 років, з них більше 20 років пільгового стажу на роботі трактористом, безпосередньо зайнятим у виробництві сільськогосподарської продукції, тому позивач має право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV. Крім того, суд першої інстанції, з метою повного захисту прав та законних інтересів позивача, вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи трактористом з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 29.12.1985; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009 до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах та призначити позивачу з 14.05.2020 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 частини 2 статті 114 Закону №1058, пункту в частини 1 статті 13 Закону №1788.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 року (далі по тексту - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-ІV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі по тексту - Закон №1788-XII).

Відповідно до пункту "в" частини першої статті 13 Закону №1788-XII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема трактористи-машиністи, безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

За визначенням п.3 ч.2 статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається чоловікам, які працюють трактористами-машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

Порядок призначення пенсій на пільгових умовах цій категорії працівників роз`яснено у листі Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року №7, яким визначено, що до трактористів-машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільгосппродукції, належать працівники, які оформлені на роботу трактористами-машиністами, мають відповідні посвідчення, постійно зайняті на тракторах та інших самохідних сільськогосподарських машинах протягом повного сезону сільгоспробіт в рослинництві та тваринництві. Трактористам-машиністам, які відпрацювали повний польовий період на тракторах та інших самохідних сільськогосподарських машинах, весь рік роботи зараховується до стажу, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення, і в тому випадку, якщо в міжпольовий або міжсезонний період вони виконували інші роботи на стаціонарних і причіпних установках та агрегатах, з ремонту сільськогосподарської техніки, на тваринницьких фермах тощо.

Віднесення господарства до сільгосппідприємств, трактористи-машиністи яких мають право на пільгову пенсію, здійснюється відповідно до класифікатора галузей народного господарства. До сільськогосподарських належать підприємства, які виробляють продукцію рослинництва і тваринництва. Єдина назва професії "тракторист-машиніст", запроваджена в 1961 році, охоплює такі професії: бульдозерист, бульдозерист-скреперист, грейдерист; комбайнер; машиніст дощувальної установки, змонтованої на базі трактора; машиніст скрепера, скреперист; машиніст чаєзбиральної машини; машиніст екскаватора; машиніст-водій льонозбиральної машини, самохідної широкозахватної сінокосарки; механік-комбайнер, тракторист, тракторист-бульдозерист. До числа трактористів-машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільгосппродукції, віднесено працівників, прийнятих на роботу трактористами-машиністами, які мають про це відповідні посвідчення.

Таким чином, головними умовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах є виконання робіт тракториста-машиніста, безпосередня зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, досягнення відповідного віку, а також наявність відповідного стажу.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі №497/472/17, від 04.06.2019 року у справі №675/2631/16-а та від 25.09.2019 року у справі №670/821/14-а.

Механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначено Порядком підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 року № 18-1 (далі по тексту - Порядок №18-1).

Відповідно до п.4 Порядку №18-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Комісії створюються при головних управліннях Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких обов`язково включаються представники органів соціального захисту населення, органів Пенсійного фонду України, Державної служби України з питань праці. До складу Комісії за згодою включаються представники членських організацій Федерації професійних спілок України та регіональних організацій роботодавців та їх об`єднань.

Згідно з п.11 Порядку №18-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для підтвердження стажу роботи заявник подає до управління Пенсійного фонду України в районі, місті, районі у місті, об`єднаних управлінь, за місцем проживання (реєстрації) такі документи: 1) заяву про підтвердження стажу роботи; 2) документи, які підтверджують факт припинення підприємства, установи, організації в результаті їх ліквідації (у тому числі архівні) - щодо підприємств, установ, організацій, ліквідованих до 01.07.2004 та/або щодо яких відсутні дані про проведення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр); 3) трудову книжку; 4) документи, видані архівними установами, зокрема: а) довідку про заробітну плату; б) копії документів про проведення атестації робочих місць; в) копії документів про переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати (у разі відсутності - довідку про їх відсутність). У разі необхідності заявник може подавати інші документи, які можуть підтверджувати виконання робіт, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років.

Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі розглядають заяви про підтвердження стажу роботи та з відповідною пропозицією про задоволення або відхилення заяви, разом із вмотивованим висновком, направляють Комісії (п.14 Порядку №18-1).

Положеннями п.15 Порядку №18-1 визначено, що Комісії розглядають заяви про підтвердження стажу роботи, на бажання заявника, у його присутності або в присутності його законного представника, або представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Комісії приймають рішення щодо підтвердження стажу роботи або про відмову в його підтвердженні та не пізніше п`яти робочих днів з дня його прийняття направляють до управління Пенсійного фонду України в районі, місті, районі у місті, об`єднаних управлінь, а також повідомляють заявника про прийняте рішення.

Положеннями ст.62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку №637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Таким чином, лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Тому збирання уточнюючих довідок повинно здійснюватись лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.10.2019 року у справі №234/4585/17, від 25.04.2019 року у справі №159/4178/16-а.

За матеріалами справи, факт роботи позивача на посаді тракториста за періоди з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 28.02.1986; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1992 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009, а також факт виплати ОСОБА_1 заробітної плати та її розмір, підтверджується записами у трудовій книжці позивача, копіями архівних довідок Пирятинської районної ради Полтавської області від 21.01.2020 року №04-10/26, від 21.01.2020 року №04-10/27, від 21.01.2020 року №04-10/28, від 21.01.2020 року №04-10/25, архівною довідкою Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 23.01.2020 року №01-13/С-23.

При цьому, відсутність первинних документів, які б могли підтвердити зайнятість позивача на виробництві сільськогосподарської продукції, переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати з 2000 по 2009 роки, не може позбавляти позивача його конституційного права на соціальний захист щодо пенсійного забезпечення, оскільки на позивача, як особу, що звернулась до пенсійного органу з метою призначення пенсії, не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Так, відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.

Отже, відсутність у трудовій книжці позивача відомостей про те, що останній як тракторист був безпосередньо зайнятий у виробництві сільськогосподарської продукції в зазначені періоди, за умови неможливості отримати первинні документи, не може бути підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії на пільгових умовах.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на ненадання позивачем доказів на підтвердження безпосередньої участі у виробництві сільськогосподарської продукції, колегія суддів зазначає, що відповідно до розрахунку страхового стажу, наявного в матеріалах справи, відповідач у графі «Особливості трудової діяльності» зазначав «трактористи-машиністи у с/г», що свідчить про те, що пенсійний орган не заперечував щодо сільськогосподарського характеру роботи позивача, а витягами з Єдиного державного реєстру щодо СК «Малютинський» та ВАТ «Повстин», що містяться у матеріалах справи, підтверджено сільськогосподарський характер роботи цих підприємств.

Крім того, згідно з ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи, що рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області №29 від 01.04.2020 року не містить посилань на відсутнь інформації про безпосередню зайнятість позивача, будучи трактористом, у виробництві сільськогосподарської продукції, колегія суддів відхиляє дані доводи апеляційної скарги за необгрунтованістю.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зарахування періодів роботи позивача трактористом з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1992 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009 до стажу його роботи, що дає право на призначення пільгової пенсії відповідно до п.3 ч.2 ст.114 Закону №1058-ІV.

Щодо зарахування до пільгового стажу роботи ОСОБА_1 періоду з 18.11.1983 по 28.02.1986, у який позивач проходив дійсну військову службу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, враховуючи період проходження позивачем військової служби, слід застосувати Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затверджене Постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 року №590.

Підпунктом к ч.1 п.109 вказаного Положення передбачено, що крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також служба в складі Збройних сил СРСР.

Також, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Абзацом 2 ст.8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України "Про пенсійне забезпечення" або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

З огляду на норму статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зарахування проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, можливе лише за умови, якщо підтверджено працю особи за професією або займання нею посади, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 року у справі №233/247/16-а, від 25.04.2019 року у справі №607/12395/16-а, від 04.03.2020 року у справі №212/510/17-а, які є обов`язковими для врахування судом апеляційної інстанції.

Оскільки періоду проходження дійсної військовї служби позивачем з 18.11.1983 по 28.02.1986 передувала робота трактористом у колгоспі ім. Фрунзе, колегія суддів вважає, що позивач має право на врахування до загального стажу його роботи періоду проходження військової служби.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 досяг 55-річного віку, має страховий стаж більше 30 років, з них більше 20 років пільгового стажу на роботі трактористом, безпосередньо зайнятим у виробництві сільськогосподарської продукції, та має право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.2 ст.114 Закону №1058-ІV.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав належних, допустимих та переконливих доказів на обґрунтування правомірності спірних рішень, не навів достатніх аргументів на підтвердження підстав для відмови у зарахуванні позивачу стажу роботи трактористом до пільгового страхового стажу, а тому колегія суддів доходить висновку, що такі рішення є необґрунтованими, тобто такими, що прийняті без з`ясування усіх обставин, тому підлягають скасуванню.

Стосовно доводів апеляційної скарги про дискреційні повноваження Пенсійного фонду України проводити розрахунок страхового стажу позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у даній справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи трактористом з 01.01.1982 по 31.12.1982; з 18.11.1983 по 29.12.1985; з 01.01.1987 по 31.12.1987; з 01.01.1991 по 31.12.1998; з 01.01.2000 по 18.05.2009 до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.2 ст.114 Закону №1058, п. в ч.1 ст.13 Закону №1788.

Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. №3477-IV, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини у рішенні в справі "Рисовський проти України" (№29979/04) викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".

В рішенні ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява №29979/04, пункт 70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).

Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Також, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії", Європейським судом з прав людини визначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, "правомірні (законні) очікування" - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

При цьому, в своєму рішенні у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.91 Європейський суд з прав людини зазначив, що "правомірні (законні) очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15 у справі №826/4418/14, яку колегія суддів враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Позиція Європейського суду з прав людини та Верховного Суду свідчить про необхідність встановлення такого способу відновлення порушеного права, при якому можливість прийняття подальших протиправних рішень буде виключена.

Суд наголошує, що жоден інший спосіб захисту порушених прав позивача не гарантує безпосереднього поновлення прав позивача та практичного застосування задекларованого принципу мовчазної згоди як ефективного механізму захисту, як того вимагає принцип верховенства права.

Крім того, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч.2 ст.2 КАС України, критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988 року), вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій/рішення. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

З огляду на те, що проводення розрахунку страхового стажу позивача віднесено до виключної компетенції Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, однак відповідач під час розгляду спірного питання, діяв не в порядку та не у спосіб, що передбачений чинним законодавством, то суд вважає, що зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах буде належним способом відновлення порушених прав та інтересів останнього, що, водночас, з урахуванням наведеного вище, не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, а є способом відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із приписами ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням того, що відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року по справі № 440/3367/20 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 15.02.2021 року