Справа № 520/9409/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 р. Справа № 520/9409/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків по справі № 520/9409/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту ДМС України, відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України (далі по тексту ГУ ДМС України, відповідач-2), в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірне рішення Державної міграційної служби України є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наявність небезпечної ситуації в країні походження, де існує постійна загроза життю позивача. Стверджує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Зазначив, що є особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у своїй заяві наводив причини неможливості та його небажання повернутись до Нігерії через свою християнську релігію, існуючі терористичні та сепаратистські угрупування, що підтверджуються інформацією по країні походження. Зауважив, що влада Федеративної Республіки Нігерії не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань через загальне насильство.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі № 520/9409/2020, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі № 520/9409/2020 скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, розгляд апеляційної скарги здійснити за участі представника відповідача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що майже рік позивач перебував на території України нелегально, а значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Зауважив, що заявник надав загальну інформацію по країні походження та окремо по терористичному угрупуванні «БокоХарам», проте, вказане угрупування діє на півночі країни, та відсутнє у центральному регіоні, де заявник мешкав, при цьому, надана ним інформація навпаки підтверджує, що саме місто ОСОБА_2 (місце постійного проживання позивача) є мирним та підконтрольним уряду країни. Також, вважає доводи заявника сумнівними, оскільки у заяві-анкеті позивач зазначав про побоювання угрупувань ОСОБА_3 , в той час як під час співбесід не повідомляв що він, чи його родина відносяться до фермерів, тобто категорії осіб, з якими у Фуланів виникають сутички. Посилаючись на викладені доводи, вважає вимоги позивача безпідставними, оскільки заявник не підпадає під критерії включення за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Клопотання відповідача про проведення розгляду справи з його викликом задоволенню не підлягає, оскільки в силу ч.2 ст.313 КАС України проведення у відкритому судовому засіданні розгляду справи, призначеної до розгляду в порядку письмового провадження, є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції. При цьому, це можливо лише за тих обставин, якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні. Разом з тим, жодних доводів в обґрунтування необхідності слухання справи у відкритому судовому засіданні відповідач не навів, а суд апеляційної інстанції, враховуючи, що наявні у справі докази є достатніми для її розгляду, не вбачає підстав для перенесення розгляду даної справи та призначення її у відкритому судовому засіданні.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Федеративної Республіки Нігерія.

Позивач покинув Федеративну Республіку Нігерії та літаком перетнув державний кордон України 15.01.2012 року, на підставі візи № Y05642733 типу Д, терміном дії з 09.12.2011 року до 09.02.2012 року, мета поїздки - 04 ( навчання). За клопотанням Луганського державного медичного університету імені М.О. ОСОБА_4 продовжено термін перебування до 01.03.2012 року. 06 лютого 2012 року позивач виїхав до міста Харків для продовження навчання в Харківському Національному університеті імені В.Н. Каразіна. За клопотанням вищезазначеного університету, ОСОБА_1 продовжено термін перебування в Україні до 18.05.2012 року та в подальшому до 01.10.2012 року. У вересні 2012 року позивача зараховано до Національного фармацевтичного університету м. Харків (далі НФАУ), у зв`язку з чим, термін перебування продовжено до 01.11.2012 року. За клопотанням НФАУ, Онука ОСОБА_5 документовано посвідкою на тимчасове проживання в України серії НОМЕР_1 , виданої 24.10.2012 року, строком дії до 20.10.2013 року.

З липня по червень 2013 року позивач перебував у країні громадянської приналежності - Федеративній Республіці Нігерія. Після повернення за клопотанням НФАУ 17.09.2013 року ОСОБА_1 здійснено обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні та видано посвідку серії НОМЕР_2 строком дії до 20.10.2014 року. Позивач отримав диплом магістра за спеціальністю "фармація" Національного фармацевтичного університету у червні 2017 року та продовжив навчання в Харківському національному економічному університеті імені Семена Кузнеця (далі - ХНЕУ ім. С. Кузнеця). Строк дії посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 продовжено 27.07.2017 року до 13.02.2019 року за клопотанням ХНЕУ ім. С. Кузнеця. Наказом № 1206-с від 29.10.2018 року ОСОБА_1 відраховано з вищезазначеного університету.

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 06.11.2018 року зазначену посвідку про тимчасове проживання в Україні скасовано, за клопотанням ХНЕУ (посвідка вилучена).

Відносно позивача Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПРМКХ № 125323 від 22.05.2019 року у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме, проживання без документів на право проживання в Україні.

24.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що не може повернутися до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки має побоювання за своє життя через загальне насильство, стати жертвою переслідувань через свою християнську релігію, існуючі терористичні та сепаратистські угрупування.

14.07.2020 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 78 від 09.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує захист через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; підстава - рішення Державної міграційної служби № 261-20 від 01.07.2020 року. Вказаним рішенням відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності прийнятого відповідачем рішення, оскільки відповідачем не надано належної оцінки ситуації в країні походження позивача, наявності загальновідомих офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

То ж, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч. 1 ст.1 Закону № 3671-VI або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Федеративної Республіки Нігерії та прибув до України 15.01.2012 з метою навчання, отримання вищої освіти.

Так, колегія суддів враховує, що метою прибуття позивача в Україну було саме навчання, а не виїзд із Нігерії у зв`язку з проблемами в країні її походження.

Також, колегією суддів взято до уваги, що позивач до свого виїзду з країни походження мав змогу безперешкодно навчатися (отримав середню освіту), отримати паспорт, легально оформити документи для виїзду за кордон. При цьому, у період його навчання у Національному фармацевтичному університеті м. Харкова (вересень 2012 року червень 2017 року) позивач виїздив до країни громадянської приналежності Федеративної Республіки Нігерія з липня по червень 2013 року та безперешкодно повернувся до України для подальшого навчання.

У зв`язку з закінченням навчання відрахований з ХНЕУ 29.10.2018 року та 06.11.2018 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області зазначену посвідку про тимчасове проживання в Україні скасовано.

На момент подання заяви до ГУ ДМС у Харківській області позивач перебував на території України нелегально, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 125323 від 22.05.2019.

Колегією суддів взято до уваги, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 24.06.2019 і тільки після складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення ПР МХК № 125323 від 22.05.2019 за порушення правил перебування іноземців в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що між датою скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні (06.11.2018) та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (24.06.2019), пройшов значний проміжок часу, що з урахуванням дати виїзду з країни громадянської належності, прибуттям в Україну з метою навчання (15.01.2012), закінченням навчання та відрахуванням (29.10.2018) свідчить про те, що з заявою позивач звернувся з порушенням строку, встановленого ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI, тобто після закінчення строку законного перебування на території України, що в свою чергу ставить під сумнів наявність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та дозволяє припустити, що мотив звернення із даною заявою може бути іншим, однак зазначеного не було враховано судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Щодо наданих позивачем до позовної заяви витягів з інтернет-видань та доводів, викладених у заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, згідно з п.37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб`єктивні, це вносить суб`єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Колегія суддів зауважує, що заявник використовує інформацію по загальній ситуації в окремих регіонах країни, яка сама по собі не може бути доказом переслідування чи загрози життю та безпеці заявника у разі повернення до країни походження.

Так, надана Онука ОСОБА_5 інформація по країні походження не містить конкретних відомостей про утиски саме позивача, оскільки позивач не долучив жодної інформації можливості переслідування його чи його родини терористичними організаціями або іншими угрупуваннями.

Доводи позивача про те, що відповідачем не вивчалася ситуація у країні його походження, спростовуються дослідженим колегією суддів висновком від 11.05.2020 року про відмову у визнанні буженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , з якого вбачається встановлення та врахування міграційним органом інформації по країні походження (а.с.80-91).

Згідно висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки в країні на даний час небезпечна ситуація через представників терористичних організацій БокоХарам та скотарів Фулані, угрупування «Біафра».

Так, міграційним органом було встановлено, що за інформацією Refworld, терористичне угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » діє на північному сході та північному заході Нігерії: «Основним напрямком діяльності « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, ОСОБА_6 і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Найбільшими містами, які потрапили під контроль « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в 2014 році, є Бама з 200 000 чоловік, а Мубі - 150 000 осіб». За інформацією по країні походження на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено армією Нігерії від бойовиків «Боко Харам»: «Нігерійська армія витіснила бойовиків «Боко ОСОБА_7 » з одного з останніх опорних пунктів ісламістського угруповання, повідомив президент ОСОБА_8 . За його словами, військові захопили останній табір бойовиків в лісі Самбіса на північному сході країни.

Інформаційний центр Китаю повідомляє: «Основні лідери угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 » були нещодавно вбиті після численних авіаударів нігерійських військових в північно- східному регіоні країни, заявив в понеділок штаб захисту в ОСОБА_2 . У заяві, зробленій для Синьхуа, штаб захисту заявив, що операція відбулася 17 квітня в місті Дурбада в північно- східному штаті Борно. Деякі структури, які служили притулками для трупи «Боко Харам», були також зруйновані під час повітряної операції, йдеться в повідомленні штабу оборони. В офіційній заяві не вказувалося точну кількість лідерів «Боко харам», убитих під час авіаударів, але повідомлялося, що винищувачі, відправлені на операцію, зробили «точні удари в цільовій зоні, в результаті яких загинули деякі терористи». Інші, які намагалися втекти з цього району, були вбиті в наступних атаках», - додав штаб захисту» .

Британська компанія суспільного телерадіомовлення BBC повідомляє: «Розвідувальне агентство Нігерії повідомляє, що з липня в Лагосі були заарештовані 12 членів групи бойовиків-ісламістів. Влада заарештувала інших членів «Боко Харам» в південно-східному місті Енугу, а також в інших частинах центральної і північної Нігерії, йдеться в заяві Департаменту державних послуг DSS ».

Нігерійське Інтернет видання наголошує : «ООН Знову відкрило свою будівлю в Абуджі через вісім років після того, як усе майно було знищено в результаті нападу тепориста-смертника «Боко Харам». Нігерійський уряд вжив заходів щодо відновлення власності і передало її чиновникам ООН.

Отже, терористична організація Боко Харам діє на півночі країни та не веде діяльності у центральному регіоні, де зокрема заявник мешкав.

Більше того, у місті в якому постійно проживав заявник ОСОБА_2 (столиця Нігерії), відсутні напади та контроль території з боку угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а інформація надана з відкритих джерел навпаки підтверджує, що саме місто ОСОБА_2 є мирним та підконтрольним уряду країни.

Що стосується побоювань заявника зазнати переслідування зі сторони скотарів (пастухів) Фулані, міграційним органом встановлено, що ОСОБА_3 або фульбе - тваринницький напівкочовий народ, розсіяний більшими чи меншими групами майже у всіх країнах Західної і Центральної Африки в смузі субсахарської саван. У Нігерії деякі з них продовжують жити як кочуючі пастухи, а інші переїжджають в міста. Кочові групи проводять більшу частину свого життя в заростях. Вони пасуть своїх тварин на великих територіях, часто стикаючись з осілими громадами фермерів.

У центральному регіоні Нігерії оселилися фермерські громади, а кочівники-пастухи часто вступають з ними в конфлікт через доступ до землі і пасовищ. Цей регіон, з мусульманською північчю і християнським півднем, схильний до релігійної напруженості. Пастухи - це етнічні ОСОБА_3 і переважно мусульмани, тоді як селяни-фермери в основному християни.

У своїй заяві-анкеті від 24.06.2019 заявник вказав побоювання : «В последние годы появились другие террористические группы, такие как пастухи ОСОБА_3 , которые очень активны в центральных штатах...».

Однак, у ході проведеної співбесіди від 07.05.2020 заявник не зазначив, що він побоюється угрупування ОСОБА_3 . Також, під час співбесід заявник не повідомляв, що він та його родина відносяться до фермерів (хліборобів), тобто тієї категорії осіб, у яких виникають сутички саме з пастухами ОСОБА_3 , а навпаки, під час співбесіди 04.07.2019 заявник вказав що його батько- колишній інженер, а зараз перебуває на пенсії, мати за професією - бухгалтер, сестри лікар, адвокат, бухгалтер, брат -лікар, професії яких не передбачають можливих сутичок із ОСОБА_3 .

З приводу побоювань позивача угрупування «Біафра», слід зазначити що під час співбесіди від 07.05.2020 року позивач зазначив, що особисто із угрупуванням Біафра, яке здебільшого знаходиться на сході країни, не стикався, однак оскільки проживає на сході країни Нігерії, то має побоювання щодо зазначеного угрупування (а.с.78), проте, з наявних в матеріалів доказів вбачається, що позивач проживає у центральній частині Республіки Нігерії у столиці Абуджа. Крім вищенаведеного, 04.07.2019 під час співбесіди заявник повідомив про побоювання щодо угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », оскільки воно знаходиться на заході країни.

Також, міграційним органом встановлено, що «Біафра - це регіон на південному сході Нігерії Населення переважно складається з представників етнічної групи ігбо.

Між тим, позивач також відноситься до зазначеної етнічної групи, оскільки під час співбесід зазначав, що є «ігбо».

Аналітичний центр «ChatamHouse» повідомляє, що протести організації «Корінний народ Біафри» носять мирний характер: «Незабаром після рейду на будинок Кану військові оголосили ІРОВ терористичною організацією - крок, який був схвалений нігерійським урядом, але відкинутий багатьма Нігерією і міжнародними спостерігачами. Критики поведінки військовослужбовців Нігерії вказують, що прихильники ОСОБА_9 , як відомо, не є жорстокими і що протести в основному мирні. Під час демонстрацій деякі протестуючі кидали палиці і каміння, але не було повідомлень про збройне протистояння. ЄС і США відхилили це рішення, але Нігерія стверджує, що воно є незворотнім і попередило про невтручання іноземних урядів і організацій».

За таких обставин, під час апеляційного перегляду не знайшло свого підтвердження посилання позивача про те, що угрупування «Біафра» може завдати йому шкоду, перебуваючи в іншій частині країни, та взагалі маючи мирний характер діяльності.

Щодо посилань позивача на можливість його переслідування через релігійні переконання, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що є християнином, на питання під час співбесіди 04.07.2019 зазначив, що молитву «Отче Наш» не знає (а.с. 75).

Крім того, англійська церква (04.07.2019 позивач вказав, що він Англокан), католицька церква, вказана заявником у ході співбесіди 07.05.2020 та баптистська церква «Христианская жизнь», яку він відвідує за його поясненнями 04.07.2019, мають суттєві відмінності щодо обряду хрещення, основних догматів та принципів віросповідання, що свідчить про суперечливість його пояснень щодо напрямку релігійної течії, яку він сповідує.

Вищенаведене свідчить про те, що заявник надав суперечливі свідчення щодо фактів його побоювань, а долучені до заяви документи, спростовують такі твердження, у зв`язку з чим, у відповідача були наявні виправдані сумніви у правдивості показань позивача через зазначені вище невідповідності.

Колегією враховано, що на співбесідах позивач не повідомляв, що на території Федеративної Республіки Нігерії він зазнавав будь-яких переслідувань з боку терористичних організацій та 04.07.2019 року на питання чи зазнавав він переслідуванню або фізичному насиллю внаслідок його расової приналежності, національності, релігії, політичним поглядам та інше, чітка відповідь була «ні» (а.с.75).

Також, ані при зверненні до ГУДМС України в Харківській області 24.06.2019 року, ані під час співбесід позивач не повідомив про жодні факти проявів своєї політичної позиції, а також, не надав жодних документів, які б підтверджували такі обставини або загрозу переслідування за політичною складовою на території Федеративної Республіки Нігерії.

Відтак, з матеріалів співбесіди та поданих позивачем під час розгляду заяви документів можна дійти висновку, що позивач не навів обставин наявності погрози його життю в Нігерії. Побоювання, про які він вказує, є необґрунтованими, та носять сумнівний та суто суб`єктивний характер, при цьому не підтверджуються документально.

Виходячи з вищевикладеної інформації, слід дійти висновку, що заявник не зазнавав будь-яких переслідувань, що могли понести загрозу його життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи, та можливість такого виключається у майбутньому, оскільки зазначені угрупування, виходячи з територіальної локалізації, розташовані поза місцем постійного проживання заявника та його родини та професійна діяльність його сім`ї не передбачає наявність підстав для їх переслідування.

Надана позивачем інформація по країні походження не спростовує вищевказаних обставин, не підтверджує загрози його життю в разі повернення на батьківщину, не свідчить про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Слід також зауважити, що на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності позивач не притягався, з будь-яких приводів державними органами не переслідувався.

Таким чином, обставини, які вказані позивачем у заяві не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що позивач не надав ані свідчень, ані документів на підтвердження фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, які є дискримінаційними, а відповідач не виявив таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивача не склались умови, які зазначені у п.1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Згідно з ч.6 ст. 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що заявником не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому колегія суддів вважає, що ГУ ДМС України в Харківській області зроблено обґрунтований висновок, про відсутність підстав для визнання позивача біженцем.

Згідно ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Законом № 3671-VI, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене вище, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі № 520/9409/2020 підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 по справі № 520/9409/2020 - скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова