Справа № 380/287/21
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/287/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ухвали про роз`єднання позовних вимог №380/195/21 від 11.01.2021 (а.с.6-7) в провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації (далі - Управління соціального захисту, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації у проведенні перерахунку та виплаті щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки у розмірі, передбаченому статтею 12 Закону №3551-ХІІ, в редакції Закону від 25.12.1998;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2015-2019 рр. у розмірі, передбаченому статтею 12 Закону №3551-ХІІ, в редакції 25.12.1998, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 повідомив, що є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 10.04.2003. Вказує, що частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції Закону від 25.12.1998 та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 N10-рп/2008, передбачено щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачувати разову грошову допомогу в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Позивач посилається на те, що з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 N3-р/2020 втратили чинність положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, які передбачали, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позивач вказує, що зменшення розміру разової грошової допомоги до 5 травня визнано незаконним, тому розмір такої допомоги повинен становити п`ять мінімальних пенсій за віком, починаючи з 2015 року. Вважає, що з 2015 року виплату допомоги до 5 травня йому як учаснику бойових дій здійснено у меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у зв`язку з цим звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх соціальних прав.

Суд ухвалою від 16.01.2021 відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та призначив таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання. Копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслано учасникам справи, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, в якому вказати про визнання/заперечення позовних вимог.

Відповідач заперечує щодо задоволення позову з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що на час проведення нарахування одноразової грошової допомоги до 5 травня Управління керувалось постановами Кабінету Міністрів України про деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» на відповідний рік (у 2015-2019 рр), які не були визнанні неконституційними, а тому виплати проводились в порядку та у розмірі, який встановлений законом. Відповідач посилається на статтю 7 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої закріплений принцип цільового використання коштів. Вказує, що здійснення виплату розмірах, які вимагає позивач при відсутності відповідних бюджетних призначень буде кваліфікуватись як нецільове використання коштів. Оскільки порядок надання соціальних гарантій та допомог є сферою компетенції Кабінету Міністрів України, просить закрити провадження у справі. Відзив не містить аргументів відповідача та посилань на норми статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України щодо підстав для закриття провадження у справі, тому суд сприймає таке формулювання відзиву як описку, а прохання відповідача (з огляду на зміст відзиву) як позицію щодо безпідставності позовних вимог.

У зв`язку з відсутністю головуючого судді на роботі в період з 25.01. по 15.02.2021, суд постановляє рішення у цій справі 16.02.2021.

Суд з`ясував зміст позовних вимог та заперечень на позов, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 10.04.2003 (а.с. 5), починаючи з 2015 року отримував щорічну допомогу до 5 травня на підставі статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі, визначеному постановами Кабінету Міністрів України про деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» на відповідний рік.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 N3-р/2020 позивач звернувся до Управління соціального захисту із заявою, просив здійснити перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком за 2015 - 2020 роки.

Управління соціального захисту населення листом №Ч-85/01-11 від 08.12.2020 (а.с. 4) повідомило заявника, що при призначенні щорічної грошової допомоги до 5 травня органи соціального захисту керувались Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», про Державний бюджет та постановами Кабінету Міністрів України на відповідний рік; відсутні правові підстави для проведення перерахунку та виплати разової грошової допомоги в іншому розмірі (п`яти мінімальних пенсій за віком з врахуванням виплаченої суми), аніж визначений цими нормативними актами (а.с. 4).

При прийнятті рішення суд керується такими нормами права та міркуваннями щодо їх застосування до встановлених обставин справи:

частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону №3551-XII (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 №367-XIV) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону №3551-XII фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Частиною першою статті 171 Закону №3551-XII визначено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VІІІ (набрав чинності з 01.01.2015) розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, відповідно до якого установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з 01.01.2015 Кабінету Міністрів України делеговано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом №3551-XII.

На виконання цих приписів Бюджетного кодексу України та з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", Кабінет Міністрів України щороку приймав постанови, якими визначав розмір та порядок виплати разової грошової допомоги до 5 травня, зокрема, учасникам бойових дій.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №147 від 31.03.2015 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установити, що у 2015 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" , здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв`язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій - 875 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» визначений розмір виплати разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій - 920 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України №223 від 05.04.2017 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» у 2017 році визначений розмір виплати разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій - 1200 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України №170 від 14.03.2018 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» визначений розмір виплати разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій - 1265 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України №237 від 20.03.2019 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань» визначений розмір виплати разової грошової допомоги до 05 травня учасникам бойових дій - 1295 гривень.

Рішенням від 27 лютого 2020 року N3-р/2020 у справі N 1-247/2018(3393/18) Конституційний Суд України вирішив таке:

1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

2. Окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

3. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

Аргументи позивача у цій справі зводяться до того, що частиною п`ятою статті 12 Закону №3551-XII, в редакції від 25.12.1998 та з урахуванням рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008, визначено щорічно до 5 травня виплату учасникам бойових дій разової грошової допомоги у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 N3-р/2020 втратили чинність положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України щодо делегування повноваження Кабінету Міністрів України самостійно визначати розмір виплат до 5 травня учасникам бойових дій в межах наявних фінансових ресурсів бюджетів.

Аргументи відповідача зводяться до того, що в період 2015-2019 років передбачено щорічно до 5 травня виплату учасникам бойових дій разової грошової допомоги у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Суд зауважує, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 чинною є частина п`ята статті 12 Закону №3551-XII в редакції Закону №367-XIV від 25.12.1998, що передбачає виплату учасникам бойових дій щорічно до 5 травня разової грошової допомоги у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, в період з 01.01.2015 до 27.02.2020 була чинною та діяла законодавча норма пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VІІІ, окреме положення котрої передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425), зі змінами (далі - Закон N 3551), застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При прийнятті рішення суд враховує, що фінансування витрат на виплату разової грошової допомоги до 5 травня здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів (частина перша статті 17 Закону №3551-XII).

Конституційний суд України в рішенні №3-рп від 25.01.2012 у справі N1-11/2012 вирішив таке:

1. В аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв`язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

2. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

3. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Оцінюючи в цьому аспекті аргументи позивача про порушення його майнових прав суд враховує таке: суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), як це передбачено частиною другою статті 6 КАС України.

Релевантною до обставин цієї справи є практика розгляду скарг на порушення державою прав, гарантованих статтею 1 Першого Протоколу до ЄКПЛ (в тому числі щодо змісту застосованого в цій статті поняття «майно» в автономному тлумаченні Суду) в таких судових рішеннях ЄСПЛ: 1) рішення по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014, що набуло статусу остаточного 26.09.2014 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a16); 2) ухвала щодо прийнятності заяви № 54704/10 «Іван Миколайович СЕРЕБРЯНСЬКИЙ проти України» від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 3) ухвала щодо прийнятності заяви № 43331/12 «Валентина Ніканорівна ВЕЛИКОДА проти України» від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 4) ухвала щодо прийнятності заяви № 4519/11 «Тетяна Володимирівна ФАКАС проти України» від 03.07.2014.

Аналіз змісту цих судових рішень дозволяє зробити висновок про існування таких усталених підходів ЄСПЛ:

1) стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany), заяви №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ЄСПЛ 2005-VI);

2) що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам;

Отже, якщо право на отримання надбавки до пенсії (доплати, соціальної допомоги тощо) та критерії її надання прямо передбачені національним законодавством, а заявник відповідає цим критеріям, ЄСПЛ зазвичай вважає, що суть права заявника є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та що право заявника на отримання надбавки до пенсії (доплати тощо), передбачене національним законодавством, становить «майно» у значенні цього положення Конвенції;

3) ЄСПЛ розрізняє вимоги щодо виплати певної надбавки/допомоги (як такої) і твердження заявників, що вони мають право на конкретні суми виплат; якщо заявник стверджує, що він має право на певні суми надбавки/доплати (більші, аніж ті, які він отримує), ЄСПЛ детально аналізує, чи можуть вважатися «майном» у значенні статті 1 Першого протоколу твердження заявника про те, що він має право на певні суми виплат, і якщо так - чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном.

Так, ЄСПЛ вказує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність «законного сподівання», якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

4) ЄСПЛ не погодився із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів (якими передбачено певні доплати та їх розмір) не можна вносити зміни. У цих справах сама суть права заявників на соціальне забезпечення не ставиться під сумнів. Закони, якими зменшувалися розміри чи скасовувалися певні соціальні виплати, були ухвалені за звичайною процедурою демократично обраним парламентом і це явно робилося з економічних міркувань. Що стосується конкретного розміру соціальних виплат, ЄСПЛ не погодився з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки (доплати) у певному розмірі становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання, оскільки:

- такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві;

- немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників.

Враховуючи проаналізовану судову практику ЄСПЛ та вважаючи цілком виправданим процесуальний підхід, застосований у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (вимоги заявників стосувалися різних періодів в контексті чинності законів, що регулювали спірні правовідносини, тому ЄСПЛ розглядав скарги заявників щодо кожного періоду окремо) суд дійшов таких висновків:

1) в період з 01.01.2015 до 27.02.2020 (до прийняття рішення КСУ у справі N1-247/2018(3393/18)), що охоплює спірний період 2016-2019 років, Кабінет Міністрів України на підставі наведених вище норм Бюджетного кодексу України мав повноваження визначати розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом №3551-XII.

За обставинами цієї справи відповідач здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій у розмірах, що визначені постановами Кабінету Міністрів України №147 від 31.03.2015, №141 від 02.03.2016, №223 від 05.04.2017, №170 від 14.03.2018, №237 від 20.03.2019. Оскільки на момент нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у 2015-2019 роках застосовні положення Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VІІІ), як і положення постанов Кабінету Міністрів України №147 від 31.03.2015, №141 від 02.03.2016, №223 від 05.04.2017, №170 від 14.03.2018, №237 від 20.03.2019 були чинними, такі були обов`язковими для застосування відповідачем при визначені позивачу розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня учаснику бойових дій за спірний період (2015-2019рр.).

В задоволенні позовів щодо перерахунку розміру щорічної разової допомоги за цей період (2015-2019 роки) національні суди відмовляли, що підтверджується усталеною судовою практикою, а правильність такого правозастосування підтверджується висновками касаційного суду (для прикладу - постанови від 07.03.2018 у справі №348/2100/16-а, від 20.12.2018 у справі №591/2754/17, від 13.06.2019 у справі №564/189/17, від 31.07.2019 №348/2005/16-а, від 07.02.2019 у справі №750/6379/16-а).

Отже, вимоги про перерахунок розміру щорічної допомоги до 05 травня за цей період не мають ані достатнього підґрунтя в національному законодавстві, ані підтримки національних судів у формі усталеної судової практики. За таких обставин позивач не мав «законних сподівань», що можуть вважатися «майном» у значенні статті 1 Першого протоколу ЄКПЛ, є помилковими.

Кабінет Міністрів України втратив повноваження визначати розмір передбаченої Законом №3551-XII щорічної разової грошової допомоги до 5 травня з 27.02.2020, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 27 лютого 2020 року N 3-р/2020 у справі N 1-247/2018(3393/18).

Оскільки дія викладеної в частині п`ятій статті 12 Закону №3551-XII норми права, що передбачає виплату учасникам бойових дій щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, відновилася з 27.02.2020 (з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 27 лютого 2020 року N 3-р/2020 у справі N 1-247/2018(3393/18), то ця подія не створила правових підстав для перерахунку та доплати цього виду соціальної допомоги за попередній період (2016-2019). Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 за вказаний період є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Питання правомірності дій відповідача та вимог позивача щодо перерахунку розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, а також наявності в нього «законних сподівань» щодо розміру допомоги до 05 травня в 2020 році не входить в предмет доказування у цій справі та буде вирішено судом в провадженні іншої судової справи №380/195/21).

Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За подання цього позову позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.