Справа № 420/2619/20
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2619/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Лементовського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 31.10.2018 № 3868-VII "Про скасування рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VII".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VIІ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0421, за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ) та вирішено передати зазначену земельну ділянку гр. ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Здійснюючи пошук вказаного рішення на сайті Одеської міської ради позивачем знайдено інформацію, що вказане рішення було скасоване рішенням Одеської міської ради від 31.10.2018 № 3868-VII, яке є протиправним, оскільки винесено без достатніх правових підстав, ґрунтується не на фактах, а на припущеннях. Крім того, відповідач жодним чином не проінформував його про скасування рішення від 14.12.2017 року. При цьому, нормами законодавства, на які ОМР посилається, як на підставу для скасування рішення, не передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати раніше прийняті рішення.

Від представника відповідача Одеської міської ради, надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що оскаржуване рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України. Після прийняття рішення від 14.12.2017 року № 2833- VII, спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням і охороною об`єктів комунальної власності департаменту комунальної власності Одеської міської ради проведено огляд відведеної ОСОБА_1 земельної ділянки, в результаті чого встановлено, що земельна ділянка вільна від забудови. Крім того, 16.03.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про знищення належного ОСОБА_1 жилого будинку, під обслуговування якого була надана земельна ділянка. Також, до ОМР неодноразово зверталась ОСОБА_2 , яка повідомляла про незаконність прийнятого рішення від 14.12.2017 року. За наведених обставин вбачалась безпідставна передача ОСОБА_1 земельної ділянки на підставі п. "а" ч. 3 ст. 116 ЗК України в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу об`єкт нерухомого майна та яка, відповідно, знаходиться в користуванні позивача, тоді як у дійсності такий об`єкт нерухомого майна відсутній. У зв`язку з чим, департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до постійної комісії ОМР з питань землеустрою та земельних правовідносин з проханням розглянути на засіданні комісії питання щодо наявності недостовірної інформації у документації щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), яка стала підставою для прийняття рішення про передачу земельної ділянки позивачу. З урахуванням викладеного, з метою запобігання захоплення земель міста та недопущення порушення прав територіальної громади міста Одеси комісією винесено питання щодо скасування рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833-VII на розгляд сесії ОМР та рекомендовано його розглянути за умови візування проекту рішення юридичним департаментом ОМР. Таким чином, враховуючи надання ОСОБА_1 недостовірної інформації у документах, на підставі яких було прийнято рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII, будучи компетентним органом, який несе відповідальність за свої рішення перед територіальною громадою міста, з метою забезпечення дотримання земельного законодавства та раціонального використання земельних ділянок, на пленарному засіданні сесії міської ради, яке відбулося 31.10.2018 року, ОМР прийняла рішення № 3868-VII "Про скасування рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VII". При цьому, при прийняті оскаржуваного рішення, рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII не було реалізовано позивачем та відповідно, на підставі нього не виникло передбачених ним правовідносин.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що у відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. При цьому, правовідносини сторін щодо передачі земельної ділянки у власність позивачу були повністю реалізовані прийняттям рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність. Відсутність реєстрації права власності на таку земельну ділянку пов`язане зі штучними перешкодами з боку відповідача. Оскільки позивач заперечує проти припинення його прав, пов`язаних з передачею йому у власність земельної ділянки, рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII не може бути скасоване, оскільки відповідно до приписів такого рішення виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних прав та охоронюваних законом інтересів.

Представником відповідача до суду надано письмові заперечення, в яких представник Одеської міської ради вказує, що зібраними доказами встановлено, що належний ОСОБА_1 жилий будинок у дійсності не існував, що вказує на наявність недостовірної інформації у наданому позивачем проекті землеустрою та свідчить на правомірність рішення № 3868-VII від 31.10.2018 року. При цьому, оскільки позивачем не здійснено реєстрацію речових прав на земельну ділянку, що свідчить на відсутність прав на спірну земельну ділянку, та про відсутність правових перешкод в ОМР вжити необхідних заходів щодо недопущення порушення прав територіальної громади м. Одеси на землі комунальної власності шляхом скасування рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII, яке прийнято на підставі документів, що містили недостовірні відомості, та яке на час його скасування не реалізоване позивачем.

Ухвалою від 21 квітня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27 травня 2020 року винесено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 02 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі № 420/2619/20.

Ухвалою суду від 23 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 23 липня 20202 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 23 липня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 підтримала правову позицію відповідача.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

15 березня 2017 року Одеською міською радою прийнято рішення № 1786- VII, яким надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у м. Одеса для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 113-224 т. 1).

14 грудня 2017 року Одеською міською радою прийнято рішення № 2833- VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :41:011:0049), площею 0,0421 га, за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ); передано гр. ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку (землі житлової та громадської забудови міста), вказану у п. 1 рішення, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зобов`язано гр. ОСОБА_1 здійснити заходи щодо державної реєстрації права на земельну ділянку відповідно до чинного законодавства (а.с. 190 т. 1).

07 лютого 2018 року до Одеської міської ради надійшло звернення ОСОБА_2 , в якому заявник повідомила, що ОСОБА_1 підробив документи та просила не видавати ОСОБА_1 документи до розгляду органами внутрішніх справ її заяви (а.с. 200 т. 1).

07 лютого 2018 року Відділом самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотримання вимог земельного законодавства та використанням об`єктів комунальної власності Департаменту комунальної власності Одеської міської ради складено акт огляду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зафіксовано, що за результатами візуального огляду 07.02.2018 року встановлено, що земельна ділянка використовується у межах зазначених у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , вільна від забудови (а.с. 191-192 т. 1).

26 березня 2018 року до Одеської міської ради надійшло звернення ОСОБА_2 , в якому заявник просила скасувати рішення Одеської міської ради про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0421 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , ( АДРЕСА_2 ); скасувати рішення Одеської міської ради № 2833- VII від 14.12.2017 року про затвердження проекту землеустрою за адресою: АДРЕСА_2 ) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); та зупинити дію рішення Одеської міської ради № 2833- VII від 14.12.2017 року та не видавати ОСОБА_1 належним чином посвідчену копію зазначеного рішення (а.с. 201-203 т. 1).

29 жовтня 2018 року Департаментом комунальної власності Одеської міської ради на ім`я голови постійної комісії Одеської міської ради з питань землеустрою та земельних правовідносин направлено лист № 01-13/5056, яким повідомлено, що рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VII гр. ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0421 га, за адресою: АДРЕСА_1 , ( АДРЕСА_2 ), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , ( АДРЕСА_2 ) розташовано дачний будинок, який належить гр. ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 18.02.16 р. Під час огляду земельної ділянки спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотримання вимог земельного законодавства та використанням об`єктів комунальної власності встановлено, що земельна ділянка вільна від забудови, об`єкти нерухомості на земельній ділянці відсутні. Таким чином, інформація, яка міститься у документації щодо відведення земельної ділянки у власність, за адресою: АДРЕСА_1 , ( АДРЕСА_2 ), яка надійшла до Департаменту та стала підставою для підготовки проекту рішення Одеської міської ради не відповідає дійсності, а тому департамент просить розглянути порушене питання на засіданні постійної комісії з питань землеустрою та земельних правовідносин Одеської міської ради (а.с. 207 т. 1).

29 жовтня 2018 року на засіданні постійної комісії Одеської міської ради з питань землеустрою та земельних правовідносин розглянуто лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 29.10.2018 року № 01-13/5056 та прийнято рішення, яким з метою запобігання захопленню земель міста комісія вважала за доцільне рекомендувати вжити усіх необхідних заходів, щодо недопущення порушення прав територіальної громади міста, у тому числі й розгляд питання щодо відміни рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VII. Рекомендовано Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підготувати відповідний проект рішення Одеської міської ради та передати його до юридичного департаменту Одеської міської ради для розгляду та проведення правової експертизи. Рекомендовано винести питання щодо скасування рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833-VII на розгляд чергової сесії Одеської міської ради та рекомендувати сесії його розглянути за умови візування проекту рішення юридичним департаментом Одеської міської ради (а.с. 208-216 т. 1).

31 жовтня 2018 року Одеською міською радою прийнято рішення № 3868- VII, яким керуючись статтею 12 Земельного кодексу України, пунктом 34 частини 1 статті 26, частиною 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", беручи до уваги надання гр. ОСОБА_1 недостовірної інформації у документах, на підставі яких Одеською міською радою прийнято рішення від 14.12.2017 № 2833-VII, а також враховуючи, що відповідне рішення Одеської міської ради, яке скасовується не виконано, вирішено скасувати рішення Одеської міської ради віл 14.12.2017 року № 2833-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу гр. ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0421 га, за адресою: АДРЕСА_1 , ( АДРЕСА_2 ), для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) " (а.с. 217 т. 1).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.

Згідно ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Таким чином, з аналізу вищевикладеного слідує, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). У Законі передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (частина дев`ята статті 59, пункт 15 частини першої статті 26).

В інших положеннях Закону також визначено право ради скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни, зокрема скасовувати дозволи на спеціальне використання природних ресурсів місцевого значення (пункт 36 частини першої статті 26), вносити зміни до місцевого бюджету (пункт 23 частини першої статті 26). Остання норма кореспондується з положенням частини сьомої статті 78 Бюджетного кодексу України, згідно з якою "рішення про внесення змін до рішення про місцевий бюджет ухвалюється відповідною радою за поданням офіційного висновку місцевого фінансового органу".

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

При цьому, Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 вказав, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

В той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 17 квітня 2019 року по справі № 750/4856/15-а (провадження № К/9901/6086/18) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 521/17710/15-а (провадження № 11-198апп18).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеської міської ради від 14 грудня 2017 року № 2833- VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :41:011:0049), площею 0,0421 га, за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ); передано гр. ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку (землі житлової та громадської забудови міста), вказану у п. 1 рішення, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зобов`язано гр. ОСОБА_1 здійснити заходи щодо державної реєстрації права на земельну ділянку відповідно до чинного законодавства (а.с. 190 т. 1).

Тобто, рішенням Одеської міської ради від 14 грудня 2017 року № 2833- VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передано таку земельну ділянку безоплатно у власність.

Отже, після прийняття Одеською міською радою рішення від 14 грудня 2017 року № 2833- VII у позивача, ОСОБА_1 , виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів щодо набуття у власність земельної ділянки.

При цьому, доказів того, що позивач, ОСОБА_1 , як суб`єкт правовідносин, надав згоду на їх припинення чи зміну, відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

Суд не приймає до уваги посилання представника в обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення на те, що при прийнятті рішення від 31.10.2018 року № 3868-VII, рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833-VII не було реалізовано позивачем, оскільки рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833-VII не встановлено строку його виконання. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , починаючи з січня 2018 року неодноразово звертався із запитами до Одеської міської ради та до суду з позовною заявою задля отримання копії рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII, що свідчить про вжиття ним заходів щодо його реалізації (а.с. 9-30 т. 1).

Також, доводи представника відповідача щодо того, що ОСОБА_1 надано недостовірну інформацію у документах, на підставі яких Одеською міською радою прийнято рішення від 14.12.2017 № 2833-VII, оскільки жилий будинок, який знаходився на земельній ділянці не існував, суд не приймає до уваги, оскільки саме Одеська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених Земельним кодексом України, здійснює погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, приймаючи рішення від 14.12.2017 року № 2833-VII Одеська міська рада підтвердила, що позивачем виконано усі визначені законом умови, необхідні для затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Посилання відповідача на акт огляду земельної ділянки від 07.02.2018 року, складений спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотримання вимог земельного законодавства та використанням об`єктів комунальної власності Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, яким при візуальному огляді встановлено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , вільна від забудови, суд також не приймає до уваги, оскільки вказаний акт не може слугувати підтвердження того, жилий будинок, який знаходився на земельній ділянці не існував на дату винесення рішення від 14.12.2017 № 2833-VII.

Також, суд не приймає до уваги посилання представника на акти комісії органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Золотий берег» та заяви сусідів, як на докази того, ОСОБА_1 надано недостовірну інформацію у документах, на підставі яких прийнято рішення від 14.12.2017 № 2833-VII, оскільки вказані акти та заяви складені щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , та після видання ПП «ТОП.ПРОЕКТ» довідки № 42 від 25.12.2017 року (а.с. 204-206 т. 1, а.с. 19-35 т. 2).

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 , голова самоорганізації населення комітету мікрорайону «Золотий берег» в м. Одесі зазначила, що акти комісії складено на прохання ОСОБА_2 .

Разом з тим, приписами Закону України «Про органи самоорганізації населення» не передбачено повноважень органу самоорганізації населення у межах території його діяльності щодо проведення перевірки земельних ділянок та складання актів огляду земельних ділянок.

Крім того, надані представником відповідача матеріали фотофіксації, роздруковані з програми Google Earth, не підтверджують надання ОСОБА_1 недостовірної інформації у документах, на підставі яких Одеською міською радою прийнято рішення від 14.12.2017 № 2833-VII, та вказані матеріали не були покладені в основу оскаржуваного рішення від 31.10.2018 року № 3868-VII, а тому з урахуванням приписів ч. 2 ст. 77 КАС України відповідач, суб`єкт владних повноважень, не може посилатися на них в обґрунтування правомірності свого рішення (а.с. 37-42 т. 2).

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 18.02.2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 .

16 березня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі довідки № 42 від 25.12.2017 року, виданої ПП «ТОП.ПРОЕКТ» внесено запис про знищення об`єкта нерухомого майна.

Тобто, довідка про знищення об`єкта нерухомого майна № 42 від 25.12.2017 року, видана ПП «ТОП.ПРОЕКТ», передує даті проведення огляду земельної ділянки (07.02.2018 року) (а.с. 191, 194 т. 1, а.с. 18 т. 2).

Доказів того, що записи про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно та про знищення об`єкта нерухомого майна скасовано, відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

Статтею 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

За таких підстав, доводи представника відповідача щодо того, що оскаржуване рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України, є необґрунтованими та спростовуються зібраними по справі доказами.

Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року аналізуючи скасування державними органами раніше прийнятого ними рішення, яке є ненормативним правовим актом індивідуальної дії, підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини» «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» і «Москаль проти Польщі» ).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Тобто, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь - якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Одеської міської ради від 31 жовтня 2018 року № 3868-VII "Про скасування рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VII" прийнято необґрунтовано та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При розподілі судових витрат суд враховує, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., відповідно до квитанції № 19206 від 24.03.2020 року (а.с. 6 т. 1).

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, з Одеської міської ради за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) до Одеської міської ради (, адреса місцезнаходження: 65004, м. Одеса, пл. Думська, 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 31 жовтня 2018 року № 3868-VII "Про скасування рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2833- VII".

Стягнути з Одеської міської ради (, адреса місцезнаходження: 65004, м. Одеса, пл. Думська, 1) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 15 лютого 2021 року.

Суддя О.А. Левчук

.