Справа № 120/7325/20-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 лютого 2021 р. Справа № 120/7325/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушніренко О.В.,

позивача: не з`явився,

представника відповідача: Зорогляна А.Є.,

представника третьої особи: Лукача Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_1 (далі - третя особа) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Наказом директора Департаменту кадрової політики МО України від 01.10.2020, його звільнено з військової служби в запас, а з 01.10.2020 - виключений зі списків особового складу. Однак, на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу із позивачем не проведено усіх розрахунків, а саме не виплачено компенсацію грошового забезпечення за неотримане речове майно. В той же час, зазначена компенсація була виплачена ОСОБА_1 лише 28.10.2020, що, на переконання позивача, є підставою для виплати йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 31817,34 грн.

Однак відповідач, не здійснив виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, що на переконання позивача є протиправною бездіяльністю, в зв`язку з чим останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 14.12.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку, визначеному ст. 262 КАС України). Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що позивач перебуває лише на речовому забезпеченні при ІНФОРМАЦІЯ_2 та лише 28.09.2020 за Вих. №14/3023 на адресу начальника Тилу Командуванням логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України була направлена заявка щодо надання додаткових бюджетних призначень для виплати військовослужбовцям компенсації за неотримане речове майно.

Надалі згідно наказу начальника Центрального територіального юридичного відділу (по стройовій частині) від 01.10.2020 №90 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.10.2020 №179 позивача з 01.10.2020 виключено з всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, зазначено, що виплату грошової компенсації позивачу за неотримане речове майно за період військової служби по 01.10.2020 здійснено 27.10.2020 по надходженню бюджетних асигнувань згідно кошторисних призначень у розмірі 94 237,41 грн.

На підставі зазначеного, на переконання сторони відповідача, застосування ст.ст. 116,117 КЗпП до ІНФОРМАЦІЯ_3 є неможливим, оскільки відсутня вина, що є однією із необхідної складової конструкції норми статті 117 КЗпП.

Крім того, представник відповідача звернув увагу, що відповідно до листа Департаменту Фінансів Міністерства оборони України від 03.06.2014 №248/2/3/424 Центральний територіальний юридичний відділ з 04.06.2014 знятий з фінансового забезпечення у Вінницькому обласному військовому комісаріаті та з 05.06.2014 зарахований на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою від 11.01.2021 до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Військову частину НОМЕР_1 . Також, вказаною ухвалою вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та призначено підготовче засідання на 01.02.2021.

20.01.2021 представником Військової частини НОМЕР_1 подано письмові пояснення на позовну заяву за вх. №3032, згідно яких військова частина просить відмовити в задоволенні адміністративного позову. Зокрема, представник третьої особи зазначив, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби.

Ухвалою від 01.02.2021, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 03.02.2021.

22.01.2021 позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що у відповідача було достатньо часу для витребування коштів встановленим порядком як з моменту видачі йому довідки - 25.08.2020, так і подання ним заяв від 07.09.2020 та 22.09.2020 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. Окрім цього, зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Також позивач зазначив, що саме на підставі розпорядження першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 16.10.2013 за № 318 він перебував, а Центральний територіальний юридичний відділ перебуває і на даний час на речовому забезпеченні у відповідача, відповідно відповідачем видавалось ОСОБА_1 речове майно і виплачувалась грошова компенсація за нього.

Згідно п. 4.3 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України..., затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 (в редакції наказу МО України від 14.02.2020 № 44) грошове забезпечення, заробітна плата та інші виплати, зокрема, грошова компенсація за речове майно виплачується за місцем перебування на такому виді забезпечення. В той же час, на переконання позивача, посилання відповідача на п.п. 1.2, 1.4 наказу МО України від 14.02.2020 №44 через перебування на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 є невірним тлумаченням норм даного наказу, оскільки п.п. 1.2, 1.4 є загальними відносно спеціальної норми - п. 4.3.

В судове засідання позивач не з`явився, натомість подав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними у справі документами (вх. №3514 від 22.01.2021).

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечив, просив в задоволені позову відмовити покликаючись на мотиви наведені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог також заперечив, просив в задоволені позову відмовити покликаючись на мотиви наведені у письмових поясненнях на позовну заяву.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розпорядження першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 16.10.2013 за №318, Центральний територіальний юридичний відділ перебуває на забезпеченні, в тому числі тиловому, у ІНФОРМАЦІЯ_4 та відповідно останнім видавалось позивачу речове майно і виплачувалась грошова компенсація за нього.

Наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 25.08.2020 за №135 підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника Центрального територіального відділу звільнено у запас за пунктом "а" пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Як зазначив позивач та не заперечується відповідачем, 25.08.2020 за заявою позивача ІНФОРМАЦІЯ_5 видано Довідку №170/4 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику юстиції ОСОБА_1 (а.с. 8).

07.09.2020 та 22.09.2020 позивач звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявами, в яких просив, окрім іншого, вжити заходів щодо своєчасного витребування від забезпечувального органу коштів на виплату йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 94237,41 грн. (а.с. 10-12).

В подальшому, наказом начальника Центрального територіального юридичного відділу (по стройовій частині) від 01.10.2020 за №90 підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника Центрального територіального відділу, з 01.10.2020 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 14).

Наказом від 02.10.2020 за №179 позивача з 01.10.2020 виключно з всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, вказаним наказом визначено обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_3 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за період військової служби по 01.10.2020 по надходженню бюджетних асигнувань згідно кошторисних призначень у розмірі 94237,41 грн.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на дату виключення позивача виключно з всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідачем не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню.

Остаточний розрахунок відповідачем здійснено 26.10.2020 шляхом перерахування компенсації за неотримане речове майно у розмірі 94237,41 грн. (а.с. 41-42).

Несвоєчасне проведення відповідачем повного розрахунку при звільненні зумовило звернення позивача з даним позовом, спрямованим на захист права на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України за період з 0110.2020 по 27.10.2020.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з п. 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, в такому випадку мають застосовуватись норми статті 116 та 117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в спірних правовідносинах відповідач, як орган, на речовому забезпеченні якого перебував позивач, допустив бездіяльність щодо несвоєчасного нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористане речове майно, що в свою чергу, тягне за собою відповідальність визначену ст.117 КЗпП України.

В контексті наведеного, суд критично оцінює посилання сторони відповідача на лист Департаменту Фінансів Міністерства оборони України від 03.06.2014 за №248/2/3/424, згідно з яким Центральний територіальний юридичний відділ з 04.06.2014 знятий з фінансового забезпечення у Вінницькому обласному військовому комісаріаті та з 05.06.2014 зарахований на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 , адже останній по-перше: не є нормативно-правовим актом та носить роз`яснювальний (рекомендаційний) характер, а по-друге: зміст листа спростовується діями відповідача щодо самостійного прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про виплату позивачу грошової компенсації за невикористане речове майно.

Крім того, вчинені ІНФОРМАЦІЯ_5 дії щодо виплати позивачу грошової компенсації узгоджуються з положеннями п. 4.3 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України..., затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280 (в редакції наказу МО України від 14.02.2020 № 44, згідно з яким грошове забезпечення, заробітна плата та інші виплати, зокрема, грошова компенсація за речове майно виплачується за місцем перебування на такому виді забезпечення.

Водночас, посилання ІНФОРМАЦІЯ_3 у відзиві на позовну заяву на п.п. 1.2, 1.4 наказу МО України від 14.02.2020 № 44 через перебування на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 є невірним тлумаченням норм даного наказу, оскільки п.п. 1.2, 1.4 є загальними відносно спеціальної норми - п. 4.3.

Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне вказати таке.

Також при здійсненні розрахунків та визначенні розміру належної до виплати суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , відповідач має виходити з розміру недоплаченої суми із дотриманням співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р.

Таким чином, з урахуванням принципу справедливості та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, наявні підстави для часткового задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дня звернення до суду із вимогами про виплату компенсації за додаткову відпустку до фактичної виплати такої.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми ( висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідна правова позиція викладена в постанові ВС від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Відтак, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та визначити суму, яка підлягає сплаті , з огляду на таке.

Враховуючи довідку № 350/163/1/1498/пс від 02.11.2020 Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 17), грошове забезпечення позивача за серпень, вересень 2020 року становить 49493,58 грн. (24746,79 грн*2), середньоденний розмір грошового забезпечення складає 1178,42 грн. (49493,58 грн/42).

Суд зазначає, що оскільки позивач звільнений з 01.10.2020, а остаточночний розрахунок при звільненні відбувся 26.10.2020, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 27 календарних днів.

Отже, з урахуванням середньоденного грошового забезпечення в сумі 1178,42 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 27 календарних днів становить 31817,34 грн. (1178,42 грн. *27).

В свою чергу, суд враховує, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 512927,83 грн., з яких компенсація за неотримане речове майно становить 94237,41 грн. (18,4 %).

Отже суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 5727,12 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18% від 31817,34 грн.).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовній вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору, відтак такий не сплачувався, а отже не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо своєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно в період з 01.10.2020 по 27.10.2020.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 5727,12 грн.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Вінницький обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )
Військова частина НОМЕР_1 (вул. Стрілецька, 17, м. Вінниця, 21001, код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )
Повний текст рішення виготовлено та підписано: 12.02.2021

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна