Справа № 440/7297/20
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/7297/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петрової Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

09.12.2020 ОСОБА_1 /надалі - ОСОБА_1 , позивач/ звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України /надалі - відповідач-1/, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області /надалі - відповідач-2/ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправними дії та скасувати рішення ДФОП МВС України, оформлене листом № 39232/15-2020 від 19.11.2020 про відмову в затвердженні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням І групи інвалідності;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області вчинити дії щодо затвердження та виплати позивачу різниці одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, в порядку та розмірі, визначеному постановою КМУ від 21.10.2015 № 850 Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виділити та перерахувати на рахунок Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області кошти у розмірі 439484,00 грн для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги позивачу;

- зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління МВС України в Полтавській області видати наказ для виплати одноразової грошової допомоги та здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу шляхом перерахування суми виплати у розмірі 439484,00 грн на рахунок відкритий позивачем у установі банку або через касу Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області;

- стягнути з МВС України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн;

- стягнути з МВС України на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі № 440/2585/20 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ), Управління Міністерства внутрішніх справ України України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано рішення, викладене в Листі Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України №13478/15-2020 від 27.04.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції"; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) та Управління МВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням I групи інвалідності, в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції". На переконання позивача, відповідачем - 1 протиправно відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" №850 від 21.10.2015.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/7297/20; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

11.01.2021 до суду відповідачем -2 надано відзив на позов в якому вказано, що позивач помилково вважає, що має право на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та відповідно до Порядку №850, оскільки позивач не був працівником міліції. Крім того, зазначає, що відповідач-2 не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про призначення та виплату колишнім працівникам міліції одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850 /а.с. 28-34/.

12.01.2021 до суду МВС України надано відзив на позов /а.с. 60-70/ в якому вказано, що відповідач-1 не визнає позов та зазначає, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі № 440/2285/20 відповідачем-1 відмовлено у затвердженні висновку про призначення одноразової грошової допомоги позивачу. Зазначено, що під час розгляду матеріалів позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги позивачу відповідачем-1 виявлено ряд невідповідностей та недоліків. Зокрема, зазначено, що Департаментом охорони здоров`я та реабілітації МВС України вказано на неналежне оформлення медичних документів. Крім того, за доводами відповідача-1 позивач мав звання підполковника внутрішньої служби, а не міліції, тому до категорії працівників міліції не належав, з огляду на що Порядок № 850 не поширюється на позивача. Крім того, зазначено, що у надісланих матеріалах недотримано вимог пункту 4 Порядку №850. Також відповідач-1 заперечує проти стягнення моральної шкоди та стягненні витрат на правничу допомогу.

21.01.2021 до суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначено про безпідставність доводів відповідача-1 викладених у відзиві на позов /а.с. 89-91/.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі №440/2585/20 /дата набрання рішенням законної сили - 11.08.2020/ встановлено наступні обставини.

Відповідно до наказу Управління МВС України в Полтавській області №35о/с від 07.06.1994 позивача звільнено з органів внутрішніх справ.

Згідно витягу з наказу начальника управління полковника міліції А.Е. Міщенко №89 о/с від 31.08.1986 для виконання спеціальних робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (Е-824059) - старшого помічника керівника пожежегасіння чергової служби пожежегасіння відряджено до розпорядження МВС УССР.

Зазначені підрозділи були складовими структури УВС (УМВС), які відносилися до органів внутрішніх справ.

Відповідно до виписки з акта огляду МСЕК про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребах у додаткових видах допомоги до довідки серії МСЕ-В1 від №004130, ОСОБА_1 втратив 80% професійної працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків внутрішньої служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, встановлено ІІ групу інвалідності повторно.

Згідно з випискою з акта огляду медико - соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААБ №703207 - з 18.12.2019 ОСОБА_1 встановлено безтерміново І групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків внутрішньої служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення групи інвалідності позивач 23.03.2020 звернувся до Ліквідаційної комісії із заявою про проведення йому виплати одноразової грошової допомоги разом з пакетом документів: свідоцтво про хворобу, довідка МСЕК, документи про факт перебування на ЧАЕС, копія посвідчення ліквідатора ЧАЕС, довідка із Решетилівського УПСЗН, довідка страхової компанії, копія паспорта та ідентифікаційного коду.

Ліквідаційною комісією разом із пакетом вищевказаних документів, наданих позивачем, на адресу Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України направлено висновок про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-ХІІ.

У травні 2020 року на поштову адресу ОСОБА_1 надійшов лист заступника голови Ліквідаційної комісії №4/Ж-2/Оп від 12.05.2020 про повернення матеріалів ДФОП МВС України без затвердження висновку, оскільки ОСОБА_1 не належить до кола осіб, що мають право на отримання одноразової грошової допомоги як працівники міліції, бо є підполковником внутрішньої служби.

Позивач не погодився із зазначеною відмовою та звернувся до суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі №440/2585/20 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ), Управління Міністерства внутрішніх справ України України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано рішення, викладене в Листі Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України №13478/15-2020 від 27.04.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції"; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) та Управління МВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням I групи інвалідності, в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі №440/2585/20 Директором ДФОП МВС України затверджено висновок про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі №440/2585/20 /а.с. 40/.

УМВС України в Полтавській області листом від 27.11.2020 №4/Ж-2/Оп /а.с. 11/ повідомлено позивача, що за результатами розгляду матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги Департаментом ФОП МВС України прийнято рішення про відмову у затвердженні висновку щодо призначення одноразової грошової допомоги позивачу.

У зазначеному листі вказано, що МСЕК позивачем проведена з порушенням пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317 «Питання МСЕК», відповідно до якого МСЕК колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. Зазначено, що позивач за медичною допомогою до ДУ «ТМО МВС України в Полтавській області» не звертався, медична амбулаторна картка відсутня, направлення МСЕК форми 088/о не оформлювалося та при проведенні позивачу МСЕК представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не запрошувалися. Також зазначено, що у надісланих матеріалах не дотримано вимог пункту 4 Порядку.

Крім того, зазначено, що позивач звільнений з органів внутрішніх справ на підставі Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, тому виплата позивачу допомоги не передбачена.

Позивач не погоджуючись із рішенням відповідача щодо відмови у затвердженні висновку щодо призначення одноразової грошової допомоги, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з абзацом 3 пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02.07.2015, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Частиною шостою статті 23 Закону України "Про міліцію" в редакції Закону України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" №208-VІІІ від 13.02.2015, яка набрала чинності 12.03.2015, передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Таким чином Законом України від 13.02.2015 №208-VIII внесено зміни до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції та викладено частину шосту статті 23 Закону України "Про міліцію" у вищезазначеній редакції.

У "Прикінцевих положеннях" вказаного Закону зазначено про необхідність Кабінету Міністрів України, міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади у тримісячний строк після набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015.

При цьому пунктом 2 вказаної постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13.02.2015 №208-VIII "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 №707.

Згідно з пунктом 3 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей" №900 від 23.12.2015, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Враховуючи ту обставину, що позивачу була встановлена перша група інвалідності 18.12.2019, тобто після набрання чинності Законом України від 13.02.2015 № 208-VIII, на нього розповсюджується Порядок №850.

Відповідно до пункту 7 вищевказаного Порядку, працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:

- заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:

- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

- акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Згідно з пунктом 8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

При цьому пунктом 9 Порядку № 850 передбачено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Суд зазначає, що рішення про відмову в призначенні грошової допомоги приймається виключно у випадках, передбачених пунктом 14 Порядку №850, а саме: якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Доказів які б підтверджували наявність обставин для відмови позивачу у призначенні грошової допомоги відповідно до пункту 14 Порядку №850 відповідачами не надано.

З огляду на те, що вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку № 850, і підстави, з якої відповідач відмовив позивачу в призначенні та виплаті допомоги, які зазначені в листі Департаменту ФОП /а.с. 86/, вказана норма не містить.

Також, суд не приймає до уваги твердження відповідачів про те, що ОСОБА_1 не має спеціального звання міліції, внаслідок чого дія частини шостої статті 23 Закону України "Про міліцію", в редакції Закону України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" №208-VІІІ від 13.02.2015, на нього не розповсюджується, оскільки рішенням у справі № 440/2585/20 встановлено, що посада ОСОБА_1 для цілей частини шостої статті 23 Закону України "Про міліцію", в редакції Закону України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" №208-VІІІ від 13.02.2015, прирівнюється до працівників ОВС, які мають спеціальні звання міліції.

З огляду на вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати висновок Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 11.09.2020 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі №440/2585/20, у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, в порядку та розмірі, визначеному постановою КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Враховуючи обраний судом спосіб захисту прав позивача, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо визнання протиправними дій та скасування рішення ДФОП МВС України, оформлене листом № 39232/15-2020 від 19.11.2020 про відмову в затвердженні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням І групи інвалідності.

Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України вчинити дії щодо затвердження висновку про призначення одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, в порядку та розмірі, визначеному постановою КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Враховуючи те, що виплаті допомоги передує вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги, вимоги в частині зобов`язання відповідачів вчинити дії щодо виплати одноразової грошової допомоги та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України виділити та перерахувати на рахунок Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області кошти у розмірі 439484,00 грн для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги позивачу; зобов`язання Ліквідаційну комісію Управління МВС України в Полтавській області видати наказ для виплати одноразової грошової допомоги та здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу шляхом перерахування суми виплати у розмірі 439484,00 грн на рахунок відкритий позивачем у установі банку або через касу Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області, задоволенню не підлягають з огляду на їх передчасність.

Щодо вимоги позивача про стягнення з МВС України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, суд зазначає наступне.

За приписами частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 57).

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 21.02.2020 у справах №№ 363/3520/16-а та 628/3028/16-а.

Крім того, прохальна частина позову містить клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Надаючи оцінку клопотанню, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої - третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом , їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною .

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем приєднано до матеріалів справи:

- договір про надання юридичної послуги від 02.12.2020 /а.с. 92/;

- розрахунок гонорару адвоката, в якому вказано про сплату позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн /а.с. 94/;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю /а.с. 19/;

- акт про надання правничої допомоги від 09.12.2020 /а.с. 93/.

Крім того, суд зазначає, що вище наведені приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 640/5343/19.

З огляду на це, відповідач зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

У даному випадку відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано до суду належних та достатніх доказів та не наведено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.

Таким чином, відповідач не довів неспівмірність витрат, заявлених позивачем до відшкодування, не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позивач має право на відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, що документально підтверджені.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати висновок Департаменту фінансово-облікової політики Міністерство внутрішніх справ України від 11.09.2020 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності першої групи в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код 00032684, вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601) вчинити дії щодо затвердження висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, в порядку та розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Л.М. Петрова