Справа № 308/8183/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 308/8183/20 пров. № А/857/15976/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2020 року у справі за його позовом до Закарпатської митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Шумило Н.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 22 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Закарпатської митниці Держмитслужби (далі Митниця) від 04 серпня 2020 року у справі про порушення митних правил № 0360/30500/20, якою його було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України (далі МК), і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 6878,52 грн, та закрити провадження у вказаній справі про порушення митних правил.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2020 року у справі № 380/8183/20 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оспорювана постанова прийнята відповідачем у відповідності до вимог чинного митного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідсьавними.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та його позовні вимоги задовольнити.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що висновки суду суперечать як фактичним обставинам справи, так нормам матеріального права.

Посилання суду на приписи пункту 1 частини 1, частини 5 статті 266, частини 1 статті 293 МК є безпідставним, оскільки з урахуванням договору по наданню послуг з декларування 393Г від 17 вересня 2019 року між ПП «ІНТЕГРАЛ» та ОСОБА_2 він є агентом з митного оформлення із повноваженнями, визначеними у статті 418 МК.

Посилання суду на приписи частини 2 статті 266 МК та пункт 3.9 Розділу 3 Загального додатку Міжнародної конвенції про спрощення і гармонізацію митних процедур від 18 травня 1973 року (дата набуття чинності для України 15 вересня 2011 року) також безпідставні, оскільки 05 лютого 2020 року посадовими особами Митниці було здійснено пропуск вказаного ТЗ за МД № UA305110/2020/001575 та складено акт митного огляду UA305100/2020/000354, e якому зазначений рік виробництва 2010 і проставлено відмітку про те, що порушень не виявлено, а шляхом огляду транспортних засобів, які призначені для використання у Європі, рік виробництва визначити не можливо.

При заявленні митної вартості транспортних засобів було надано митному органу електронну митну декларацію за внутрішнім № 48882, оригінали свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Чешської Республіки від 06 вересня 2010 року № НОМЕР_1 та від 03 лютого 2020 року № НОМЕР_2 , договір купівлі від 30 січня 2020 року б/н, акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 05 лютого 2020 року № 11А305100/2020/000354, товаро-супровідні документи, у яких рік випуску автомобіля зазначено « 2010».

Жодними нормативними актами не передбачено обов`язок декларанта перевіряти дані, що зазначені в товаро-супровідних документах, при заповненні митних декларацій.

На підтвердження відсутності умислу позивача та відсутності в його діях складу правопорушення вказує і те, що до цього часу жоден працівник митниці, задіяний у пропуску і оформленні спірного транспорту не притягнутий до відповідальності, жодних змін у митну декларацію UA305130/2019/ 017992 від 24 вересня 2019 року не внесено, а власнику транспортного засобу ОСОБА_2 не виписано податкового повідомлення на сплату різниці митних платежів.

У ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Представник Митниці, належним чином повідомленої про час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи іщ таких міркувань.

Як свідчать матеріали справи, на митному посту «Виноградів» Митниці агентом з митного оформлення вантажів ПП «Інтеграл» ОСОБА_1 , що діяв на підставі договору про надання митно-брокерських послуг від 17 вересня 2019 року №393Г, укладеним із ОСОБА_2 , була подана митна декларація ІМ40 ДЕ №UA305110/2020/001726 та товаросупровідні документи, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 06 вересня 2010 року № НОМЕР_1 та від 03 лютого 2020 року № НОМЕР_2 , договір купівлі-продажу б/н від 30 січня 2020 року.

Згідно із графами 31 та 33 МД №UA305110/2020/001726 до митного оформлення було заявлено товар «Автомобіль легковий, призначений для перевезення людей по дорогах загального користування, марки HYUNDAI, модель ACCENT, номер кузова НОМЕР_3 , бувший у використанні, календарний рік виготовлення 2010, модельний рік виготовлення 2010, 5 місць, включаючи місце водія, тип кузова - седан, тип двигуна бензиновий, об`єм двигуна 1399 см3, номер двигуна НОМЕР_4 , потужність 71,3 KW, колісна формула 4x2 - 1 шт. Колір - сірий.», код УКТ ЗЕД - .

За вказаний транспортний засіб були нараховані та сплачені митні платежі у сумі 31456,66 грн (мито (10%) - 3381,60 грн, акцизний податок (450Є/1000см3) - 17196,28 грн, податок на додану вартість - 10878,78 грн.).

У подальшому митним органом під час здійснення аналітично-пошукових заходів було отримано інформацію від офіційного представника «HYUNDAI» в Україні «Захід Авто-М», що фактична дата виробництва вказаного транспортного засобу згідно із даними Hyundai Motor Company « 15.12.2009 року». Тому відповідач дійшов висновку про заявлення ОСОБА_1 у митній декларації №UA305110/2020/001726 неправдивих відомостей щодо року виготовлення вказаного транспортного засобу, що призвело до зменшення митних платежів на суму 2292,84 грн.

Відтак, 04 серпня 2020 року в.о. начальника Митниці Богаш О.Я. прийняв оспорювану постанову № 0360/30500/20, якою визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, та наклав на нього штраф у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів 6878,52 грн.

ОСОБА_1 не погодився із зазначеним рішенням Митниці та за захистом своїх прав звернувся до адміністративного суду, подавши позовну заяву, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 248 МК митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації чи документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення.

За правилами частини 2 статті 264 МК митна декларація та інші документи подаються митному органу в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом із митною декларацією митному органу подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, установлених цим Кодексом, декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною третьою статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати митному органу оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їхні копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів.

Згідно із частиною 8 статті 264 МК з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Частиною 1 статті 458 МК встановлено що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, а саме протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Приписами статті 485 МК встановлено, що заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що склад правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, передбачає вчинення особою умисних цілеспрямованих дій з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру.

Згідно із частиною 1 статті 487 МК провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КупАП) адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Статтею 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

З огляду на наведені правові норми суд апеляційної інстанції вважає, що для притягнення позивача до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, необхідно встановити вчинення ним активних дій з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру шляхом повідомлення митному органу неправдивих відомостей, а отже наявність у особи умислу на вчинення таких протиправних дій.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується контролюючим органом, у документах, що були у розпорядженні ОСОБА_1 та надані уповноваженим особам Митниці під час митного оформлення транспортного засобу, рік виготовлення автомобіля було вказано « 2010». Доказів того, що у розпорядженні позивача на час подання митної декларації №UA305110/2020/001726 були відомості щодо іншого року виготовлення вказаного транспортного засобу у матеріалах справи немає.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що жодним нормативним актом не передбачено обов`язок декларанта перевіряти дані, що зазначені в товаро-супровідних документах при заповненні митних декларацій.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відтак, на переконання апеляційного суду, відповідачем не було доведено того, що під час оформлення спірного транспортного засобу ОСОБА_1 , вказуючи рік його виготовлення, діяв недобросовісно, з умислом щодо заявлення неправдивих відомостей з метою заниження митної вартості імпортованого автомобіля. Тому висновки Митниці про няявність у діях позивача складку правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, є необґрунтованими, що свідчить про протиправність оспорюваної постанови від 04 серпня 2020 року у справі про порушення митних правил № 0360/30500/20.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, що призвело до недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Відтак рішення суду першої інстанції слід скасувати та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Окрім того, на підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Митниці на користь ОСОБА_1 сплачений ним при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 1050 грн = 420 грн + 630 грн.

Керуючись статтями 241, 243, 268, 272, 286, 308, 310, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2020 року у справі № 308/8183/20 та позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Закарпатської митниці Держмитслужби від 04 серпня 2020 року у справі про порушення митних правил № 0360/30500/20, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, та закрити провадження у вказаній справі про порушення митних правил.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1050 (одна тисяча п`ятдесят) грн за рахунок бюджетних асигнувань Закарпатської митниці Держмитслужби (, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 220).

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 15.02.2021.