Справа № 520/6192/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Білова О.В.

02 лютого 2021 р.Справа № 520/6192/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

12.05.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі ДМС України) № 107-20 від 21.04.2020;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС України в Харківській області) повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Афганістані, місто Кабул. У 2003 році пішов до школи ОСОБА_2 , яку закінчив у 2015 році. У 2016 році почав працювати в Міністерстві оборони майстром з ремонту кондиціонерів та електроніки. Його машину «Тойота» зупинили люди ОСОБА_3 , озброєні автоматичною зброєю, вони сіли до машини та наказані їхати. У селі Дихсабз, де він проживав, ті чоловіки сказали: «Ти ще молодий, працюєш на уряд, який співпрацює із невірними - не мусульманами. Ти зобов`язаний захищати свою віру, робити ОСОБА_4 , повинен співпрацювати з нами, захищати нашу країну. Ти повинен надати нам карти воєнного об`єкту, де ти працюєш, та іншу інформацію. Це буде іспитом перед ОСОБА_5 . Ми все знаємо про тебе, де ти живеш, та про твою родину. Якщо не будеш робити так, як ми скажемо, то ми тебе вб`ємо, щоб це було прикладом для інших».

Позивач зазначає, що він був дуже наляканий та розгублений, боявся за свою родину, адже у разі незгоди співпрацювати із бойовиками Талібану його та його рідних могли вбити, та ніхто не міг йому допомогти, поліція не здатна надати захист. Того ж дня він разом із своєю родиною залишили дім та таємно переїхали до м. Мазарі ОСОБА_6 до його дядька. Дотепер його родина переховується там.

Також, позивач зазначає, що побоюється переслідувань, яких він може зазнати в Афганістані з боку угрупування ОСОБА_3 через те, що працював на збройні сили Афганістану, відмовився співпрацювати з ОСОБА_3 та вчинив спротив їхнім спробам завербувати його. Враховуючи те, що угрупування Талібану діє на всій території Афганістану, влада Афганістану не зможе захистити від їх переслідувань.

Позивач вважає, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження через побоювання загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини, залишив Ісламську Республіку Афганістан та 08.05.2018 року прибув до України на підставі візи. 07.06.2018 року звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. На що отримав повідомлення ГУ ДМС України в Харківській області № 27 від 30.04.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначалось про те, що підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є рішення ДМС України від 21.04.2020 року № 107-20. Вважає таке рішення ДМС України необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У відзиві на адміністративний позов відповідач ДМС України, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначив, що аналіз наданих заявником відомостей в обґрунтування його звернення за захистом, вказує на їх непослідовність - заявник допускає суттєві розбіжності у своїх твердженнях, що дає підстави для висновку про їх неправдоподібність. Позивач намагається обґрунтувати своє звернення за захистом переслідуванням з боку представників руху «Талібан», які нібито вимагали від нього дістати карту військового об`єкту, на якому він займався обслуговуванням кондиціонерів, однак, аналіз наданих позивачем відомостей вказує на неправдоподібність зазначених обставин, оскільки позивач допускає суттєві розбіжності у своїх твердженнях, надані ним відомості є непослідовними, при цьому це стосується навіть місця проживання та навчання. Позивач не надав жодних документів, які б свідчили про його переслідування або загрозу переслідування в країні походження за ознаками, викладеними у пункті 1 частини першої статті 1 Закону. Відмітки про перетин кордону у національному паспорті позивача № 01678638, а також його власні свідчення під час співбесіди 25.01.2019 року, вказують на те, що питання переїзду до України цікавило позивача ще задовго до повідомленого ним випадку з переслідуваннями талібами 29.08.2017 року. Так, починаючи з травня 2017 року, позивач чотири рази їздив до Посольства України в Пакистані з метою оформлення візи, а у 2018 році - вісім разів. Вважає, що позивач не тікав від небезпеки, а цілеспрямовано приїхав до України з метою подальшого залишення в ній.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив (а.с. 135-142), в якій позивач підтримав правову позицію, викладену в адміністративному позові. Крім того, позивач зазначив, що ДМС України самостійно не робила заходів, передбачених пунктами 6.1 та 6.2 Правил, а лише погодилася з висновком Управління про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, який був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених позивачем без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Висновок суду вмотивований тим, що факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, оскільки немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані причини виїзду до України та неможливості добровільного повернення до Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідності до пункту 13 частини першої статті 13 Закону № 3671-VI.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог адміністративного позову.

Аргументи, наведені ОСОБА_1 в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.

На час розгляду справи третя особа правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народився у м. Кабул однойменної провінції Афганістану, та постійно проживав у селі Дех-Сабз поблизу міста разом із батьками та рідними.

Зі слів позивача встановлено, що з 2003 року він навчався у місцевій школі «Мохаммад Алан Файз Зад хай скул», яку закінчив у 2015 році.

Позивач стверджує, що з 2016 року почав працювати у Міністерстві оборони Афганістану інженером з ремонту кондиціонерів на військовому об`єкті у населеному пункті Пол-е-Чархі віллідж.

ОСОБА_1 стверджує, що 29.08.2017 року він зазнав переслідувань з боку руху «Талібан», представники якого, погрожуючи йому, вимагали дістати карту військового об`єкту, на якому він працював.

Позивач повідомив, що вся родина відразу переїхала до рідного брата батька у м. Мазарі-Шаріф столиця провінції Балх.

На підставі запрошення громадянина Афганістану на ім`я ОСОБА_7 , 1996 р.н., ОСОБА_1 у квітні 2018 року оформив короткострокову приватну візу у Посольстві України в Ісламській Республіці Пакистан (м. Ісламабад).

07.05.2018 року позивач вилетів з міжнародного аеропорту Кабулу, і транзитом через Об`єднані Арабські Емірати (м. Дубай), 08.05.2018 року прибув до України (міжнародний аеропорт м. Одеси). До закінчення строку законного перебування 20.05.2018 року позивач не виїхав з території України.

05.06.2018 року позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності Шевченківським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 95-99).

07.06.2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 82-83).

Обґрунтовуючи підстави звернення за захистом в Україну, позивач визначив побоювання зазнати переслідувань з боку представників руху «Талібан», які, з його слів, вимагали від нього дістати карту військового об`єкту, де, з його слів, він працював. На питання, що з ним відбудеться в разі повернення до Афганістану, позивач відповів: «Мене спіймають таліби і вб`ють. У них є інформація про всіх» (протокол співбесіди від 25.01.2019 року (а.с. 101-105)).

За результатом розгляду заяви позивача ГУ ДМС України в Харківській області було складено Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 , затверджений першим заступником начальника Управління 25.03.2020 року. (а.с. 106-118)

13.05.2020 року позивач отримав повідомлення від Головного управління ДМС у Харківській області від 30.04.2020 року № 27, про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону на підставі рішення ДМС України від 21.04.2020 року № 107-20 (а.с. 13).

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник стверджує, що з 2016 року почав працювати у Міністерстві оборони Афганістану, а саме інженером з ремонту кондиціонерів на військовому об`єкті у населеному пункті Пол-е-Чархі вілідж. В якості доказу, позивач надав органу ДМС фотокопію документа та його переклад, який є тимчасовим пропуском на об`єкт військової підготовки за № 126, виданим Міністерством оборони Афганістану 06.07.2016 року, строком дії до 29.12.2016 року, а позивач має посаду інженера.

Під час співбесіди 13.06.2018 року позивач пояснив, що він інженер з ремонту кондиціонерів, а на питання чи «закінчував він який-небудь ВНЗ для здобуття цієї професії», відповів «У мене у батька майстерня з ремонту кондиціонерів, він мене всьому навчив» (а.с. 91-94).

Але під час співбесіди 17.01.2019 року повідомив, що після школи він один рік навчався у військовому училищі Міністерства борони Афганістану щодо ремонту кондиціонерів, після чого він у березні 2017 року отримав свідоцтво про закінчення навчання. Позивач також повідомив, що після закінчення училища, «при училищі продовжив працювати з ремонту кондиціонерів» на протязі одного року і у лютому 2018 року припинив працювати (а.с. 99-100).

На наступній співбесіді 25.01.2019 року позивач повідомив, що він працював на «військовій базі, де навчаються курсанти, там готують військових. Це центр підготовки військових, як інститут». На питання щодо наявності диплому чи іншого документа, Позивач відповів, що у нього був сертифікат з ремонту кондиціонерів, який він отримав після закінчення курсів, що викладали американці на цій військовій базі. Позивач розповів, що навчався з 2016 по 2017 рр., а потім розпочав працювати, при цьому вже «не пам`ятав» з якого саме місяця, однак, пізніше, на тій самій співбесіді, на повторне питання повідомив, що розпочав працювати з вересня 2016 року (а.с. 101-105). Позивач також зазначив, що працював сам, але до цього, на співбесіді 13.06.2018 року розповідав, що працював ще з одним 23-х річним чоловіком.

Відповідачем під час розгляду заяви позивача встановлено, що у власноручно заповненій анкеті від 07.06.2018 року на мові дарі, позивач місцем роботи вказав назву англійською мовою «JV Group (О&М)», а не Міністерство оборони (прим.: англ, мовою «Ministry of Defence»). Замість цієї назви, перекладач написав місцем роботи Міністерство оборони у м. Кабул. В мережі Інтернет відсутня інформація за вказаною зявником назвою, але є інформація про прийняте та скорочене написання великих літер у назві. Так, повним написання «JV Group (О&М)» є «Joint Venture Group (Operations and Maintenance)» критською мовою «Група спільних підприємств (експлуатація та супровід)».

Колегія суддів зазначає, що позивач під час співбесіди називав військовий об`єкт, на якому він працював, військовою базою, центром військової підготовки, військовим училищем, а також вказав його назву - «Arbe Pohanton» (співбесіда від 13.06.2018 року), проте, вказавши на карті «Google» населений пункт Пол-е-Чархі віллідж (Рol-Е- Chafkhi village), куди він, з його слів, кожного дня їздив на роботу на власному автомобілі, не зміг вказати місцезнаходження самого військового об`єкта.

З пояснень позивача під час співбесіди, які містяться в його особовій справі, судом встановлено, що 29.08.2017 року був його останній день роботи на військовому об`єкті, так як зазначеної дати, приблизно о 21 годині він вийшов з роботи, сів у власний автомобіль і поїхав додому. По дорозі його зупинив інший автомобіль, з якого вийшли троє озброєних автоматами чоловіків, сіли до нього в машину і сказали їхати за їх автомобілем. Вони їхали і зупинилися неподалік від селища Дех-Сабз». Озброєні люди звинуватили його у праці на «державу, яка працює з НАТО, з невіруючими», та вимагали від нього дістати їм карту військового об`єкта, де він працював, «щоб вони могли туди зайти». В разі звернення до поліції або до державних органів, вони пообіцяли знищити його та його рідних, після чого поїхали на своїй машині. Позивач впевнений, що це були таліби, виходячи з їх обліку - національна одежа, бороди, головні убори, автомати « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Як вбачається з заяви-анкети від 07.06.2018 року позивач зазначив, що таліби вимагали принести карту наступного дня: «ти повинен принести нам завтра карту і розповісти як ввійти на територію». Однак, з протоколу співбесіди від 13.06.2018 року вбачається, що позивач зазначив, що таліби вимагали принести їм карту через два дні. А під час співбесіди 25.01.2019 року повідомив, що таліби сказали йому «що будуть зі мною зустрічатися кожен день, щоб взяти карту».

В заяві - анкеті позивача містяться відомості, зазначені позивачем щодо того, що після випадку з талібами 29.08.2017 року, тієї ж ночі, він разом із родиною, переїхав на власному автомобілі до м. Мазарі-Шаріф, де проживає рідний брат батька на ім`я ОСОБА_8 .

Позивач, розповідаючи про те, що він у серпні 2017 року переїхав жити до м. Мазарі-Шаріф, під час опитування для реєстраційного листка 07.06.2018 року повідомив адресою свого проживання напередодні приїзду до України район Дех-Сабз провінції Кабул, так само як і місце проживання його батьків та рідних в анкеті від 07.06.2018 року.

Після отримання 15.10.2016 року національного паспорта № 01678638 у м. Кабул, позивач у травні 2017 року відкрив візу до Пакистану і, згідно з відмітками у вказаному паспорті, чотири рази їздив до Пакистану у 2017 році. У лютому 2018 року позивач знов відкрив візу і вісім разів їздив до Пакистану. Під час співбесіди 25.01.2019 року позивач пояснив, що всі поїздки були пов`язані з намаганням відкрити візу у Посольстві України в м. Ісламабад. Позивач зазначає: «У мене в 2017 році було 2,5 тис. доларів США. Цього виявилося мало. А у 2018 році на рахунку було 7 тис. доларів США, відкрили без проблем».

Таким чином, позивач займався питанням потрапляння до України набагато раніше викладених ним обставин з переслідуванням його талібами.

Як вбачається з доданої до матеріалів справи копії електронного квиткаавіакомпанїї «FlyDubai», Позивач забронював собі зворотній авіарейс до м. Кабул на 17.05.2018 року, але порушивши законодавство, залишився в Україні.

Колегія суддів зазначає, що відмітки про перетин кордону у національному паспорті позивача № 01678638, а також його власні свідчення під час співбесіди 25.01.2019 року, вказують на те, що питання переїзду до України цікавило позивача ще задовго до повідомленого ним випадку з переслідуваннями талібами 29.08.2017 року. Так, починаючи з травня 2017 року, Позивач чотири рази їздив до Посольства України в Пакістані з метою оформлення візи, а у 2018 році - вісім разів.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивач прибув до України 08.05.2018 року, протягом дії візи вільно перебував на території України, до завершення дії візи до відповідних органів ДМС з метою отримання міжнародного захисту не звертався, відповідних заяв посадовим особам ДМС під час прибуття в Україну та протягом дії візи не робив. Крім того, позивач, плануючи поїздку в Україну, придбав також квиток у зворотному напрямку, але до завершення дії візи вказаним квитком не скористався, а замість цього 07.06.2018, після закінчення строку законного перебування в України звернувся до відповідних органів ДМС з заявою про надання міжнародного захисту.

Отже, вказані обставини свідчать про порушення позивачем порядку звернення за захистом в Україні, передбаченого частиною першою ст. 5 Закону № 3671-VI, а також ставлять під обґрунтований сумнів твердження позивача про мету його виїзду з країни походження саме для отримання захисту.

Пунктами 1, 13 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом встановлено, що після переїзду родини позивача до м. Мазарі ОСОБА_6 ані позивачу, ані його родині будь-які погрози не надходили, протягом строку проживання в м. Мазарі ОСОБА_6 спроб примусити позивача до співпраці з терористичними угрупуваннями не було. Станом на момент прийняття спірного рішення та розгляду справи судом родина позивача продовжує мешкати в м. Мазарі ОСОБА_6 та не зазнає будь-яких утисків.

Обставини отримання позивачем візи до Пакистану у травні 2017 року, всі поїздки до якого були, за твердженням позивача, пов`язані з оформленням української візи, свідчать, що позивач планував свій від`їзд до України до отримання погроз осіб, які на думку позивача є представниками угрупування Талібан, які відбулися 29.08.2017 року.

Обставини роботи позивача на Міністерство оборони Афганістану, про що він зазначає у позові та вказує під час співбесіди в Головному управлінні Державної міграційної служби в Харківській області, не підтверджуються в ході розгляду справи. Так, з особової справи позивача вбачається, що позивач працював на підприємстві, яке мало контракт на обслуговування кондиціонерів на об`єкті Міністерства оборони Афганістану. Отже, позивач не є особою, пов`язаною з урядом країни походження.

Крім того, віднесення позивачем осіб, які вимагали від нього схеми військового об`єкту 29.08.2017 року до угрупування ОСОБА_3 є його припущенням, оскільки вказані особи, за поясненнями самого позивача та його представника в судовому засіданні, не стверджували про свою належність до ОСОБА_3 .

Отже, позивачем ні під час співбесіди, ні під час розгляду справи судом не зазначено, на чому саме ґрунтуються побоювання щодо можливої загрози його життю та життю членів його родини після переїзду до м. Мазарі ОСОБА_6 .

Відповідачем під час вирішення заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проведено поточний аналіз інформації по країні походження заявника за період, починаючи з моменту прибуття позивача в Україну і до дати винесення рішення відповідачем.

В результаті проведення такого аналізу, відповідачем врахована наступна інформація щодо регіону проживання в країні походження позивача (Афганістан, міста Кабул, Мазарі-Шаріф):

Відповідачем встановлено, що відповідно до інфографіки, розміщеної відомою арабською телекомпанією "Аl-Jazeera" 24.06.2019, міста Кабул, ОСОБА_9 , знаходяться під контролем державної влади.

За даними 2019 року спеціалізованого американського сайту новин «FDD Long War Journal «Foundation for Defense of Democracies», LWJ)», що висвітлює боротьбу з тероризмом у світі, 389 районів Ісламської Республіки Афганістан, тільки 51 контролюється талібами.

Відповідно до Квартального звіту для Конгресу Сполучених Штатів Америки від 30.01.2019, підготовленого Спеціальним генеральним інспектором з питань реконструкції Афганістану (Special Inspector General for Afghanistan Reconstruction (SIGAR), розміщеного на сайті Австрійського центру досліджень і документації в сфері інформації про країни походження та з питань притулку (Аustrian Centre for Country of Origin and Asylum Research and Documentation (ACCORD) 31.01.2019 року, 56,1% території країни знаходиться під контролем та впливом державної влади, а 17% під контролем та впливом опозиційних владі сил (повстанців).

На початку 2020 року неурядова організація «Проект зі збору даних про зони та хід збройних конфліктів» («The Armed Conflict Location &Event Data Project» (ACLED) - зареєстрована як некомерційна організація у США і спеціалізується на зборі, аналізі та картуванні кризисних даних розмістила картографічні дані щодо активності руху «Талібан» в Афганістані у 2018-2019 рр. відповідно до яких «Талібан» діяв не на всій території країни.

Відповідно до «Керівництва по країні: Афганістан: Керівна записка і загальний аналіз", підготовленого Європейським офісом з питань надання притулку (European Asylum Support Office (EASO) 01.06.2019, місто Мазарі-Шаріф відноситься до міст, де рівень невибіркового насилля настільки низький, що в цілому там не існує реальної небезпеки для цивільної особи постраждати особисто через невибіркове насильство в значенні статті 15 (с) Кваліфікаційної директиви (далі - 2011/95/EU Європейського Парламенту і Ради від 13.12.2011 «Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається": серйозна та індивідуальна загроза життю або фізичної недоторканності цивільної особи внаслідок невибіркового насилля в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

У грудні 2019 року Міністерство оборони США у своєму Звіті «Підвищення безпеки та стабільності в Афганістані» перед Конгресом США заявило наступне: «Уряд Афганістану зберігає контроль над Кабулом, основними населеними пунктами, найбільш ключовими транзитними маршрутами, столицями провінцій та більшістю районних центрів».

За даними Центру новин ООН від 29.02.2020 року: «Генеральний секретар ООН привітав зусилля з пошуку шляхів довгострокового політичного врегулювання в Афганістані. За даними преси, США і рух "Талібан" сьогодні уклали угоду, яка передбачає початок мирного процесу в Афганістані.

Генеральний секретар назвав домовленості, досягнуті в Досі і ОСОБА_10 , дуже важливим кроком на шляху до миру. Про це йдеться в заяві, з якою від імені глави ООН виступив в суботу його прес-секретар. ОСОБА_11 висловив також подяку Катару, де проходила зустріч представників США і руху «Талібан».

«Генеральний секретар вважає важливим домагатися скорочення рівня насильства по всій країні", - йдеться у заяві. Глава ООН також закликав «усі сторони продовжити зусилля, спрямовані на створення умов для внутрішньо-афганських переговорів і всеосяжного мирного процесу».

ОСОБА_12 сподівається, що в результаті такого процесу, в якому візьмуть участь представники всіх груп населення, включаючи молодь і жінок, здійсняться мрії афганського народу про мир. ООН, за словами Генерального секретаря, буде і далі підтримувати в цих зусиллях народ і уряд Афганістану»

Отже, колегія суддів погоджується з висновком відповідача, що проведений відповідачем аналіз матеріалів заяви позивача разом із наявною інформацією по країні громадянського походження підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення пункту 13 частини першої статті 13 Закону № 3671-VI, у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів зазначає, що орган міграційної служби дослідив ситуацію в останньому регіоні проживання позивача (Афганістан, м. Кабул, ОСОБА_13 ), яка на теперішній час залишається задовільною, при цьому за матеріалами особової справи не встановлено, що позивач чи його близькі родичі зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання та таких обставин позивачем наведено не було.

З огляду на зазначене, посилання позивача на інформацію про країну походження позивача стосовно поширення руху Талібан на значну частину території Афганістану не доводить підстав заявленого позову.

Крім того, доводи позивача про високий рівень корупції та низьку ефективністю управління в країні походження позивача, про що зазначається у керівництві УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану, 30.11.2018 року, НСR/ЕG/АFG/16/02, не є підставою для отримання позивачем міжнародного захисту.

Судом встановлено, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

З аналізу вище наведеного можна зробити висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, відповідно до матеріалів особової справи, під час співбесід не заперечувалося самим позивачем, що до його виїзду з країни походження він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи, в нього були відсутні окремі політичні погляди. Також, за матеріалами особової справи позивача відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у нього проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками.

При цьому, під час розгляду справи представник позивача зазначив, що позивач не звертався на території країни громадянської належності до компетентних органів з повідомленням про переслідування з огляду не неефективність такого звернення та неспроможність поліції або інших сил вирішити вказане питання.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, оскільки немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані причини виїзду до України та неможливості добровільного повернення до Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідності до пункту 13 частини першої статті 13 Закону № 3671-VI.

Таким чином, відповідач дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності відносно позивача умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з урахуванням чого суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача спірним рішенням.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 12 лютого 2021 року.