Справа № 380/5811/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа№380/5811/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), із вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 року по 28.04.2020 року включно;

-стягнути з Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 року по 28.04.2020 року включно в розмірі 145600,80 грн. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу позивача 05.07.2019 року, відповідачем не проведено з позивачем остаточного розрахунку, а саме не виплачено компенсації вартості речового майна, грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення. Виплату відповідних компенсацій здійснено лише 16.08.2019 року, 15.04.2020 року та 28.04.2020 року, що є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 року по 28.04.2020 року включно.

Ухвалою судді від 27.07.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

18.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача позовні вимоги заперечує, та вказує, що військовослужбовці при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття грошове забезпечення відрізняється від поняття заробітна плата і не корелюється з ним. Відтак, наголошує представник відповідача, вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2019 року по 28 квітня 2020 року включно задоволенню не підлягають. Окрім цього представник відповідача не погоджується із сумою розрахунку позивача щодо його середнього заробітку при звільненні 145600,80 грн., а також зазначає, що нарахування сум є виключно дискреційними повноваженнями відповідача.

Ухвалою суду від 28.08.2020 року було вирішено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду адміністративної справи №380/5811/20 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

08.09.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій він вказує, що оскільки додаткова відпустка учаснику бойових дій надається із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення), то відповідно грошова компенсація, що виплачується за невикористану відпустку належить до грошового забезпечення військовослужбовця. Щодо тверджень представника відповідача про те, що нарахування сум є виключно дискреційними повноваженнями відповідача, позивач вказує, що жодного вільного розсуду при обрахунку спірних сум законодавством для відповідача не визначено, тому зазначені повноваження не є дискреційними, а визначення конкретно визначеної суми середнього грошового забезпечення не є жодним втручанням у дискрецію відповідача.

19.01.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло доповнення до відзиву.

В судове засідання 08.02.2021 року сторони не з`явились, проте скерували на адресу суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Внаслідок неявки сторін в судове засідання, суд протокольно ухвалив перейти до письмового провадження в справі для ухвалення рішення.

Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно і обгрунтовано з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов до наступних висновків.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Кінологічному навчальному центрі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на посаді старшого офіцера (з прикордонного контролю) групи організації охорони державного кордону штабу прикордонної комендатури швидкого реагування.

Наказом начальника Кінологічного навчального центру від 04.07.2019 року № 294-ОС позивач звільнений з військової служби в запас.

Наказом начальника Кінологічного навчального центру від 05.07.2019 року № 140-ОС позивача виключено з списків особового складу частини.

Згідно довідки №86 від 26.06.2020 року, виданою Кінологічним навчальним центром Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий-липень 2019 року вбачається, що відповідачем при виключенні зі списків особового складу позивача не було проведено повного розрахунку, а саме: не була виплачена грошова компенсація вартості речового майна, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення.

Кінологічним навчальним центром самостійно було нараховано та виплачено на особистий рахунок позивача суму компенсації за неотримане речове майно, суму індексації та суму компенсації за невикористану грошову відпустку, як учаснику бойових дій (згідно виписок з банківського рахунку позивача: 16.08.2019 року, 15.04.2020 року, 28.04.2020 року).

Вважаючи, що непроведення повного розрахунку при звільненні дає позивачу право на стягнення в судовому порядку середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною ч. ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

Таким чином, оскільки грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію вартості речового майна позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (05.07.2019 року), вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд враховує наступне.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі Меньшакова проти України, а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 провадження №21-1765а15). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зважаючи на приписи ч. 2 ст. 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій, індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невиплачену вартість речового майна у повному обсязі у день виключення зі списків особового складу - 05.07.2019 року, проте остаточно виконав свій обов`язок лише 28.04.2020 року.

Враховуючи, що працівникові не виплачена належна йому грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку у день звільнення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 зазначено, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складової механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових відносин.

Невиплата власником або уповноваженим органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових відносин.

Згідно з ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Разом із тим, строки звернення до адміністративного суду регламентовано приписами статті 122 КАС України, згідно якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно наказу начальника Кінологічного навчального центру від 05.07.2019 року був виключений із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення.

Кінологічним центром 16.08.2019 року було перераховано кошти на особистий рахунок позивача в сумі 18774,42 грн. як компенсацію за неотримане речове майно.

Разом з тим, із цією позовною вимогою позивач звернувся до адміністративного суду 20.07.2020 року, тобто фактично через сім місяців і 5 днів відколи отримав належні йому при звільненні кошти.

Аналізуючи наведені обставини справи у зіставленні із правовим регулюванням спірних правовідносин, суд вважає, що оскільки правові відносини пов`язані із звільненням з публічної служби і повинні вирішуватись в порядку адміністративного судочинства, то строк звернення до суду із такою позовною вимогою становить один місяць, а згідно приписів ст..233 КЗпП тримісячний термін з дня коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 04.12.2019 року у справі №815/2681/17.

Відтак, суд вважає що в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно слід відмовити.

Щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку (виплати індексації грошового забезпечення 15.04.2020 року 285 днів; компенсації за додаткову відпустку 28.04.2020 року 298 днів) суд виходить з наступного.

Грошове забезпечення позивача за травень-червень 2019 року становить 28878,92 грн.

61 кількість робочих календарних днів за останні два місяці перед звільненням (травень 2019 31 день, червень 2019 30 днів).

28978,92 : 61 = 475,06 грн. середнє грошове забезпечення за 1 день.

285 днів кількість днів затримки розрахунку при звільненні (індексація); 298 днів кількість днів затримки розрахунку при звільненні (додаткова відпустка).

Виходячи з даного: сума компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексація) складатиме 475,06 * 285 = 135392,10 грн.; сума компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні (додаткова відпустка) складатиме 475,06 * 298 = 141567,88 грн.

У даній справі загальний розмір належних позивачеві виплат складав 150512,85 грн. (100%), з яких:

- грошове забезпечення 2337,02 грн. (1,55%);

- вихідна допомога при звільненні 94181,49 грн. (62,58%);

- компенсація за невикористану відпустку 482,98 грн.(0,32%);

- компенсація за невикористану додаткову відпустку 33808,74 грн. (22,46%);

- індексація грошового забезпечення 642,30 грн. (0,43%);

- компенсація за неотримане речове майно 19060,32 грн. (12,66%).

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексація грошового забезпечення) становить 135392,10 грн., (компенсація за невикористану додаткову відпустку) становить 141567,88 грн.

Відтак: 135392 * 0,43% = 582,19 грн. (індексація грошового забезпечення); 141567,88 * 22,46% = 31796,15 грн. (компенсація за невикористану додаткову відпустку); тому 582,19 грн. + 31796,15 грн. = 32378,34 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 32378,34 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частині 4 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що позивачем до позовної заяви не додано доказів надання йому правничої допомоги, а саме: копії договору про надання професійної правничої допомоги адвокатом, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акту прийому-передачі виконаних робіт чи квитанції про оплату адвокатських послуг в сумі 2000 грн.

Відтак, суд дійшов висновку, що клопотання позивача про стягнення судових витрат в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч.1ст. 5 Закону України Про судовий збір і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення та компенсації за додаткову відпустку) за період з 05.07.2019 року по 28.04.2020 року включно.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військової частини НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 року 28.04.2020 року включно в розмірі 32378 (тридцять дві тисячі триста сімдесят вісім) грн.. 34 коп. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення за правилами, встановленими ст..ст.293, 295-297 КАС України, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.