Справа № 120/1985/20-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1985/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

04 лютого 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

секретар судового засідання: Чорнокнижник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року (ухвалене у м. Вінниці 15.10.2020 о 14:17, повний текст якого виготовлено 27.10.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Могилів-Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управ про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до з адміністративним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Могилів-Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної прикордонної служби України № 153 від 14.08.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зобов`язано Державну прикордонну службу України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року за № 975, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 з 15.04.2019 року III групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного з захистом Батьківщини. Визнано протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 17.12.2019 та 06.03.2020. Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач скористався та реалізував своє право на одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 10% втрати працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, яке виникло вперше 09.06.2015. Інвалідність є прикладом часткової втрати працездатності, що характеризується ступенем втрати працездатності, який виражається у відсотках, зміна яких є підставою для надання потерпілому відповідної групи інвалідності або її скасування. відповідно до положень частини 4 статті 16-3 Закону №2011- XII та пункту 8 Порядку № 975 позивач не має права на отримання нової одноразової грошової допомоги та не має права для отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, оскільки первинно втрата працездатності позивачу встановлена з 09.06.2015 (згідно з довідкою МСЕК від 09.06.2015 серії 10 ААА № 122241), а погіршення стану його здоров`я, що призвело до збільшення втрати працездатності та встановлення III групи інвалідності, встановлено з 15.04.2019 (згідно з довідкою МСЕК від 15.04.2019 серії 12 ААБ № 094399), що виключає наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, бо між цими подіями минуло майже чотири роки, що суттєво перевищує встановлений законодавством дворічний термін.

Отже, рішенням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.08.2019 № 153 позивачу правомірно відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки термін між первинним встановленням позивачу 10% втрати працездатності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, та в подальшому встановленням позивачу III групи інвалідності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, складає понад дворічний термін.

Інші учасники справи не подали відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Решта учасників справи в судове засідання повноважних представників не направили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Керуючись положеннями даної норми та враховуючи відсутність заперечень учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, колегія суддів вирішила провести розгляд справи за даної явки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах її проведення на території Донецької та Луганської областей.

30 січня 2015 року під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, будучи інспектором прикордонної служби 3-ої категорії 1 групи прикордонного контролю обпк Могилів Подільський 24 прикордонного загону Південного регіонального управління ДПС України, під час несення служби по охороні та обороні державного кордону в зоні АТО на блокпосту №12801 Балу неподалік населеного пункту Фащівка Антрацитівського району Луганської області, під час артилерійсько-мінометного обстрілу з боку незаконних збройних формувань позивач отримав поранення - вибухову травму: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій правового плечового суглобу, що підтверджується Актом від 25.03.2015 форми Нвс 5 спеціального розслідування нещасного випадку, згідно з висновками якого поранення отримане ОСОБА_1 вважається таким, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а також Актом форми Нвс 1 №406 про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби солдата ОСОБА_1 від 25.03.2015.

Відповідно до довідки від 07.05.2015 гарнізонної військово-лікарської комісії №249 травма (акт Нвс 1 №406 від 25.03.2015 та Акт Нвс-5 від 25.03.2015), так, пов`язана із захистом Батьківщини.

09.06.2015 відповідно до довідки серії 10 ААА №122241 Вінницької обласної медико-соціальної експертної комісії №2 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках позивачу встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №09439 від 15.04.2019 позивачу при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності внаслідок поранення (травми), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

ОСОБА_1 через Могилів - Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до Державної прикордонної служби України щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" як інваліду 3 групи.

Рішенням від 14.08.2019 №153, затвердженим головою Державної прикордонної служби України, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", при цьому рішення мотивовано тим, що позивачу 09.06.2015 було первинно встановлено 10% втрати працездатності, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, в зв`язку з чим позивачу згідно рішення Адміністрації Держприкордонслужби від 22.07.2015 року було виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 8526 грн. 15.04.2019 позивачу встановлено 3 групу інвалідності, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. Оскільки між встановленням первинної часткової втрати працездатності та встановленням позивачу III групи інвалідності минуло понад 2 роки, відсутні правові підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Позивачем подано до відповідача заяву від 16.09.2019 в якій він просив переглянути рішення від 14.08.2019 №153 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, проте листом відповідача від 07.11.2019 №4505 та листом Могилів-Подільського прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина 2193 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 13.11.2019 №11/к-129 позивача повідомлено, що оскаржуване рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку йдеться не про виплату такої допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності, а про її призначення і виплату саме у зв`язку із встановленням позивачу групи інвалідності, що є окремою підставою для виплати одноразової грошової допомоги без обмеження будь-якими строками після встановлення відсотку втрати працездатності, тому, посилання відповідача на те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених у абз.2 п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.8 Порядку №975, є помилковим. Також є протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 17.12.2019 та 06.03.2020.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до статей 1-2 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (Закон №2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом першого статті 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом четвертим пункту другого статті 16 Закону №2011-XII встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до підпункту "б" пункту 1 статті 16-2 Закону №2011-XIІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Згідно з п.4 ст.16-3 Закону №2011-XIІ у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XIІ передбачає, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Зміст наведених норм свідчить про те, що обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги поширюється винятково на випадки, коли під час повторного огляду у понад дворічний строк змінилася група інвалідності після первинного встановлення інвалідності, або змінився відсоток ступеня втрати працездатності без встановлення групи інвалідності. Таким чином вказані випадки є самостійними та не можуть поєднуватися (інакше кажучи, вони поширюються лише на випадки або зміни групи інвалідності, або зміни відсотка ступеня втрати працездатності).

При цьому, абзац 2 п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII не містить часових обмежень для випадків коли після первинного встановлення часткової втрати працездатності особі вперше встановлюється інвалідність. Первинне встановлення інвалідності є окремими випадком, який дає право на виплату окремого виду допомоги - допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що у даному випадку йдеться не про виплату такої допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності, а про її призначення і виплату саме у зв`язку із встановленням позивачу групи інвалідності, що є окремою підставою для виплати одноразової грошової допомоги без обмеження будь-якими строками після встановлення відсотку втрати працездатності, тому, посилання відповідача на те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених у абз.2 п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII, є помилковим.

Встановлено, що 09.06.2015 відбувся огляд позивача Вінницькою медико-соціальною комісією № 1, за результатами якого встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності, що підтверджується довідкою серії 10 ААА №122241 від 09.06.2015.

15.04.2019 Вінницькою обласною медико-соціальною експертною комісією №2 в результаті первинного огляду встановлено позивачу третю групу інвалідності у зв`язку з пораненням (травмою), пов`язаним з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №094399 від 15.04.2019.

Відповідно до частини 2 пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (Порядок №975), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно пункту 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Таким чином, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки третю групу інвалідності йому встановлено первинно 15.04.2019. Отже, позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи відповідно до Порядку №975 та ст.ст. 16, 16-3 Закону №2011-XII у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, а відповідач неправомірно прийняв рішення про відмову в призначені одноразової грошової допомоги позивачу.

Висновки щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі №825/1380/18, в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі №120/3358/19-а, постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року в справі №240/10373/19-а, постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №240/10786/19-а.

При цьому, до спірних правовідносин в даній справі не може застосовуватись правова позиція, викладену в постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19, оскільки у справі №240/10153/19 судом було встановлено інші фактичні обставини ( позивачу було первинно в 2015 році встановлено 3 групу інвалідності, а в подальшому в 2019 році під час повторного огляду встановлено 2 групу інвалідності), які, відповідно, і мають інше правове регулювання.

Відтак, рішення Державної прикордонної служби України № 153 від 14.08.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону №2011-XII, є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Державну прикордонну службу України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом №2011-XII та Порядком №975, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 з 15.04.2019 III групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва ), пов`язаного з захистом Батьківщини.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

За приписами частин 1, 2 статті 1 Закону Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 №2939-VI (Закон №2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 3 Закону №2939-VI визначає, що право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 4 Закону № 939-VI доступ до публічної інформації відповідно до вказаного Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до публічної інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ст.19 Закону України №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Реквізити запиту на інформацію зазначені у частині п`ятій статті 19 Закону України №2939-VI, згідно з якою такий запит повинен містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У пункті 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За змістом частини першої статті 5 цього Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Частиною першою статті 6 Закону №2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI).

У постанові від 22.05.2018 у справі №800/592/17 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обмеження доступу до інформації можливе при дотриманні всіх указаних вимог. Відповідність одному із зазначених критеріїв не відносить інформацію до службової (конфіденційної). Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих у частині другій статті 6 Закону №2939 трьох вимог означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону №2939-VI, відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 цього Закону.

За приписами частини сьомої статті 6 Закону №2939-VI, обмеженню в доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Таким чином, право особи на отримання публічної інформації включає в себе право на доступ до публічної інформації шляхом надання розпорядником інформації достовірної, точної та повної інформації на запит особи. Ненадання інформації на запит або надання інформації, яка не відповідає зазначеним критеріям достовірності, точності та повноти, по своїй суті, є відмовою у наданні публічної інформації.

Нормами частини першої статті 22 Закону №2939-VI визначено вичерпний перелік підстав, за умови існування яких розпорядником інформації може бути відмовлено у задоволенні запиту на отримання публічної інформації. При цьому, пунктом 4 частини 4 статті 22 Закону № 2939-VI закріплено обов`язок розпорядника інформації мотивувати підставу для своєї відмови у наданні публічної інформації.

Абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону України Про інформацію визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.11 Закону України Про інформацію інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України Про інформацію інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 статті 14 Закону України Про захист персональних даних поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних та поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 16 вказаного закону визначено, що порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних на обробку цих даних, наданої володільцю персональних даних, або відповідно до вимог закону. Доступ до персональних даних третій особі не надається, якщо зазначена особа відмовляється взяти на себе зобов`язання щодо забезпечення виконання вимог цього Закону або неспроможна їх забезпечити. Суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу до персональних даних володільцю персональних даних. Протягом десяти робочих днів володілець персональних даних доводить до відома особи, яка подає запит, що запит буде задоволено або відповідні персональні дані не підлягають наданню, із зазначенням підстави, визначеної у відповідному нормативно-правовому акті.

Згідно з ч.2 ст.6 вказаного Закону України обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, вказані вимоги складають собою трискладовий тест, який має застосовуватися розпорядником інформації під час віднесення будь-якої інформації до публічної інформації з обмеженим доступом.

Такий підхід також відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 8) та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до яких втручання у право на приватність особи можливе, якщо воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

З урахуванням наведено апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відмовляючи у доступі до публічної інформації відповідач повинен був чітко вказати: 1) якому з перелічених у п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України Про доступ до публічної інформації інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам); 2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (п. 2 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону України); 3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України Про доступ до публічної інформації).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Встановлено, що 17.12.2019 позивач звернувся до військово-медичного клінічного центру ДПС України з запитом, в якому просив надати йому належним чином завірену копію довідки гарнізонної військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України 2015 року №240.

На вказаний запит Військово-медичним клінічним центром Державної прикордонної служби України надано позивачу копію довідки на імя ОСОБА_1 №249 від 07.04.2015 гарнізонної військово-лікарської комісії клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України м. Одеса.

06.03.2020 позивач звернувся до військово-медичного клінічного центру ДПС України з запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати йому належним чином завірені копії аркушів книги протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України з 2015 рік, на яких відмічено видачу довідок військово-лікарської комісії за номерами з 235 по 250.

На вказаний запит Військово-медичним клінічним центром Державної прикордонної служби України надано позивачу копії аркушів (4 арк.) від 07.04.2015 з книги №10 протоколів засідань гарнізонної військово-лікарської комісії клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України м. Одеса.

Водночас, встановлено, що довідка гарнізонної військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України від 07.04.2015 №240 видана на ім`я іншої людини та не стосується позивача. Аркуші книги №10 протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України з номерами з 235 по 250, копії яких просив надати позивач, містять інформацію не тільки про позивача, а і про інших осіб.

При цьому, у листі-відповіді Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України від 10.01.2020 №К-14/30 зазначено, що позивачу надається копія довідки №249 від 07.04.2015, однак відповідачем не зазначено причини надання саме такої довідки, а не довідки №240, копію якої запитував позивач, як і не наведено підстав, які унеможливлюють надання позивачу довідки №240.

У листі-відповіді Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України від 02.04.2020 №К-14/449 вказано, що позивачу надаються копії аркушів від 07.04.2015 року з книги №10 протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру ДПС України, однак не зазначено причини не надання копій всіх запитуваних позивачем сторінок.

Таким чином, позивачу надано неповні відповіді відповідно до його запитів на інформацію, у зазначених відповідях відсутнє будь-яке обґрунтування щодо неможливості надати запитувані позивачем документи в повному обсязі, а тому, дії Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 17.12.2019 та 06.03.2020 є протиправними.

Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що необхідність отримати документи, які позивач просив надати у запитах від 17.12.2019 та 06.03.2020, обґрунтована тим, що вони потрібні були позивачу для належного захисту своїх прав в зв`язку з відмовою у призначенні йому одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Враховуючи те, що в ході розгляду цієї справи суд прийшов до висновку про визнання протиправним та скасування рішення Державної прикордонної служби України №153 від 14.08.2019 та зобов`язання Державну прикордонну службу України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", фактично необхідність в отримання відповідних документів, про надання яких позивачем подавався запит, відпала. Тому, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України повторно розглянути запити позивача не потягне за собою реального відновлення порушених прав та інтересів позивача, буде мати формальний характер, що не узгоджується з завданням адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 лютого 2021 року.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.