Справа № 640/22735/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Київській області щодо невиплати позивачу грошових коштів спадкового майна у вигляді недоотриманої за життя пенсії її матері ОСОБА_2 в розмірі 48 148,54 грн.;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області виплатити ОСОБА_1 48 148,54 грн. у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в задоволенні значеного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2020 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 червня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до листа Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 11 червня 2019 року №7133/08 спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 у розмірі 48 148,54 грн.

Як зазначає у позовній заяві представник позивача ОСОБА_3., остання звернулася до відповідача 02.07.2019 року із заявою про виплату ОСОБА_1 вищевказаних коштів, як спадкоємиці ОСОБА_2 у розмірі 48 148,54 грн. Натомість, відповіді від пенсійного органу не отримала.

Зазначене зумовило представника позивача ОСОБА_3 повторно звернутися 09.10.2019 року до ГУ ПФУ у Київській області із заявою до пенсійного органу, проте відповіді остання також не отримала.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошових коштів спадкового майна у вигляді недоотриманої за життя пенсії її матері ОСОБА_2 в розмірі 48 148,54 грн., позивачка, через свого представника, звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано суду належних доказів звернення до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії, відповідно відсутні порушення прав позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін та наявні у справі докази, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку спір належить до адміністративної юрисдикції, оскільки предметом спору в даному випадку є бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що відповідає завданням та принципам КАС України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Правовими положеннями ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Порядок виплати пенсійних коштів визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі по тексту - Порядок №22-1).

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії.

Абзацом 4 пункту 2.26 Порядку №22-1 зазначено, що для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, і не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.06.2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., є спадкоємицею ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, спадщина, на яку видане вищевказане свідоцтво, складається з недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 в розмірі 48 148,54 грн.

Вказані обставини підтверджуються належними доказами та є безспірними.

Разом з тим, як стверджує представник позивача ОСОБА_3., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , остання зверталася 02.07.2019 року до ГУ ПФУ у Київській області із заявою щодо виплати недоотриманої пенсії і додала всі необхідні документи.

09.10.2019 року представник позивача ОСОБА_3. повторно направила відповідачу заяву про виплату недоотриманої пенсії, до якої долучила копію заяви від 02.07.2019 року та копію поштової квитанції з інформацією про вручення поштової кореспонденції.

Натомість, ГУ ПФУ у Київській області заперечувало проти твердження позивача стосовно звернення із заявою про виплату недоотриманої пенсії від 02.07.2019 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи містяться заяви позивача до ГУ ПФУ у Київській області від 02 липня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року з переліком документів доданих до них (а.с.7-8).

Разом з тим, докази направлення вказаних заяв відповідачу в матеріалах справи відсутні (відсутні штампи відповідача з вхідним номером та датою; докази направлення заяв засобами поштового зв`язку).

Так, ч.1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, 02.11.2020 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_3. надійшло клопотання про долучення додаткових доказів.

Так, до вказаного клопотання останньою додано копію листа ГУ ПФУ у Київській області №1000-11-8/85550 від 21.10.2020 року, в якому зазначено, що пенсійним органом 21.10.2019 року за № 1565/Б-01 зареєстрована заява від 09.10.2019 року ОСОБА_3., діючої в інтересах ОСОБА_1 . Відповідь надана 11.11.2019 року за № 1565/Б-01.

Дослідивши вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи міститься заява представника позивача ОСОБА_3., діючої в інтересах ОСОБА_1 , від 09.10.2019 року, яка зареєстрована ГУ ПФУ у Київській області 21.10.2019 року за № 1565/Б-01. Зазначене підтверджується штампом пенсійного органу, який містить вхідний номер №1565/Б-01.

Також, у листі №1000-11-8/85550 від 21.10.2020 року відповідачем, зазначено, що заява від 03.07.2019 року в Головному управлінні не зареєстрована.

Дослідивши копію заяви представника позивача ОСОБА_3 від 02.07.2019 року, яка додана останньою до вказаного клопотання, судом апеляційної інстанції встановлено, що вона не містить підтвердження її отримання пенсійним органом, зокрема штампу з вхідним номером, тощо.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що отримання ГУ ПФУ у Київській області заяви представника позивача ОСОБА_3., діючої в інтересах ОСОБА_1 , від 09.10.2019 року за № 1565/Б-01, не зобов`язувало відповідача вчиняти дії щодо виплати грошових коштів спадкового майна у вигляді недоотриманої за життя пенсії її матері ОСОБА_2 в розмірі 48 148,54 грн., адже до зазначеної заяви від 09.10.2019 року позивачем не додано належним чином оформлений пакет документів для отримання цього спадкового майна.

Крім того, позивачем або її представником ОСОБА_3 не надано суду апеляційної інстанції копії відповіді ГУ ПФУ у Київській області від 11.11.2019 року за № 1565/Б-01, на яку посилається відповідач, що у свою чергу, позбавляє суд можливості надати оцінку спірним правовідносинам в частині законності та правомірності дій пенсійного органу.

Щодо клопотання представника позивача, яке надійшло на електронну адресу суду 19.10.2020 року) про витребування додаткових доказів по справі, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки представником позивача ОСОБА_3 не надано належних доказів скерування на адресу пенсійного органу листа від 02.07.2019 року, з номером трекінгу та описом вкладення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості витребувати вказані позивачем докази, адже встановити їх допустимість і належність неможливо за відсутності номеру трекінгу (відправлення) Укрпошти і квитанції на якій вказаний номер міститься.

Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що ані ОСОБА_1 , ані її представником ОСОБА_3 , не надано доказів звернення до ГУ ПФУ у Київській області із відповідною заявою про виплату недоотриманої пенсії до якої додано пакет документів передбачений чинним законодавством, а тому порушення прав позивача відсутні.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, наведені правові положення та обставини справи дають підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 12.02.2021 року