Справа № 140/6869/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 140/6869/20 пров. № А/857/14857/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Онишкевича Т.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сорока Ю.Ю.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку о 13 год. 54 хв. 12 жовтня 2020 року, повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року, у справі №140/6869/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

13.05.2020 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, просила: визнати протиправним та скасувати Наказ №124 о/с від 13.04.2020 начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області в частині звільнення ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області; стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 15.04.2020 до поновлення на службі; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати в розмірі 5000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ВЛК про непридатність особи до служби в поліції, яке є підставою для звільнення через хворобу, повинне передувати звільненню, а з моменту подання позивачем до ГУНП у Волинській області рапорту про звільнення від 06.03.2020, який передував направленню ОСОБА_1 на медичний огляд та до моменту її звільнення - 14.04.2020, свідоцтво про хворобу з постановою ВЛК про визнання позивача непридатною до подальшої служби в поліції до ГУНП у Волинській області не надходило. Суд першої інстанції вказав, що з моменту подання до відповідача рапорту про звільнення та до моменту винесення наказу про звільнення, позивач до відповідача із заявами, рапортами, листами тощо, з відкликанням раніше поданого рапорту про звільнення не зверталася. Суд першої інстанції зазначив, що у відповідача були відсутні правові підстави не розглядати поданий позивачем рапорт на звільнення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент винесення наказу ГУНП у Волинській області від 13.04.2020 №124 о/с не існувало правових підстав для звільнення позивача через хворобу. Також судом першої інстанції зазначено, що до ГУ НП у Волинській області рапорту ОСОБА_1 щодо відкликання рапорту про звільнення від 06.03.2020 не надходило, так-як і не надходило рішення військово-лікарської комісії щодо непридатності позивача до служби в поліції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що звільнення зі служби в поліції на підставі рапорту від 06.03.2020 за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України №580-VIII було можливе лише за наявності рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Скаржник вказує, що рапорт від 06.03.2020 написаний під тиском та на вимогу керівництва. Вважає, що судом першої інстанції не досліджено всіх доказів у справі, які могли істотно вплинути на рішення суду чим допущено неповноту судового розгляду та ухвалено необґрунтоване рішення. Скаржник вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому вважає, що таке рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими, апеляцію такою, що задоволенню не підлягає, оскільки позивач подала рапорт на звільнення із зазначенням дати звільнення, рапорт містить погодження керівника, інших заява, рапортів, листів з проханням не розглядати поданий рапорт про звільнення позивач не подавала. Вказує, що звільнення через хворобу можливе лише за умови наявності рішення медичної комісії про непридатність до служби, яке повинно передувати звільненню, однак таке позивач не надала.

В судовому засіданні 04.02.2021 позивач апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 24.09.1993 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ України.

У зв`язку із набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, з 07.11.2015 ОСОБА_1 прийнята на службу в Національну поліцію України та прийняла Присягу працівника Національної поліції.

26.09.2016 наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області №287 о/с, ОСОБА_1 призначена на посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області.

13.04.2020 начальником Головного управління Національної поліції у Волинський області Крошко ІО.О. видано наказ №124 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (за власним бажанням) з 14 квітня 2020 року. Вислуга на день звільнення складає: в календарному обчисленні - 26 років 06 місяців 19 днів (служба в ОВС - 22 роки 01 місяць 12 днів, служба в поліції 04 роки 05 місяців 07 днів).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно пунктом 31 Рекомендацій Rec (2001) 10 Комітету Міністрів Ради Європи державам учасницям з Європейського кодексу поліцейської етики від 19.09.2001, персонал поліції повинен зазвичай мати такі самі громадянські та політичні права, як і інші громадяни. Можливе обмеження цих прав, тільки якщо це необхідно для виконання функцій поліцією в демократичному суспільстві, відповідно до права, і у відповідності з Європейською конвенцією про права людини. Пункт 32 Рекомендацій визначає що службовці поліції повинні мати соціальні та економічні права, як і державні службовці, в максимально можливому обсязі.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, в редакції чинній на час видачі спірного наказу, (далі Закон №580-VIII), відповідно до частини 1 статті 59 якого служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до положень частини 10 статті 62 Закону №580-VIII поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства, захищає свої права, свободи та законні інтереси всіма способами, що передбачені законом.

Частиною 1 статті 77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема: через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції (пункт 2); за власним бажанням (пункт 7).

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини 2, 3 статті 77 Закону №580-VIII).

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, оскільки Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ, які є чинними та не суперечать положенням Закону №580-VIII.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення №114).

Згідно з пунктом 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

При цьому, норми Положення №114 пов`язують звільнення за власним бажанням з наявністю поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а звільнення через хворобу - з наявністю відповідного рішення військово-лікарської комісії.

Приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням

Отже, враховуючи, що служба в поліції є добровільною, така може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII, або може бути припинена через хворобу особи, яка підтверджується висновком медичної комісії про непридатність особи до служби в поліції, за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.

З матеріалів справи встановлено, що 06.03.2020 позивач подала власноручно написаний рапорт на ім`я начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області в якому просила звільнити її зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» з 14 квітня 2020 року.

На вказаному рапорті проставлено резолюцію «До наказу» підпис та дата 06.03.2020.

Згідно з частиною 3 статті 59 Закону №580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до положень Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 №1235, рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу. Підставою для видання наказів по особовому складу є, зокрема: звільнення з посади, звільнення зі служби в поліції.

Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Документом з питань проходження служби є, зокрема, рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі, та є службовим документом, що застосовується у діяльності органів Національної поліції, і є за своєю суттю письмовим зверненням працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку із цим відповідного прохання. Текст рапорту (навіть якщо такий складається з одного речення) завжди має дві частини: причина подання та прохання.

Отже, способом виявлення ініціативи поліцейського щодо звільнення зі служби в поліції є рапорт, який відображає усвідомлене волевиявлення особи, яка подає такий, щодо бажання звільнитися із займаної посади (зі служби) та підстави такого звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на момент винесення начальником ГУ НП у Волинський області Крошко Ю.О. наказу №124 о/с від 13.04.2020 існувала лише одна підстава для звільнення позивача - поданий позивачем рапорт, в тексті якого в якості підстави для звільнення позивачем зазначено пункт 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII (через хворобу), а не пункт 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII (за власним бажанням)

Таким чином, звільнення позивача на підставі поданого рапорту від 06.03.2020 за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII не відповідає дійсній волі позивача, тоді як докази зворотного в матеріалах справи відсутні, відповідачем суду апеляційної інстанції не надані.

Разом з тим, відсутність належного волевиявлення позивача ставить під сумнів намір позивача звільнитись саме за власним бажанням, тоді як єдиною правовою підставою для звільнення особи «за власним бажанням» є безпосереднє бажання особи припинити трудові відносин з роботодавцем, яке має свій прояв у написанні та поданні відповідного рапорту.

В свою чергу, саме відповідач, як суб`єкт владних повноважень, уповноважений розглядати рапорт про звільнення поліцейського через хворобу по суті на підставі відповідного документу медичної комісії з наданням оцінки наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.

Відповідно до частини 9 статті 95 Закону №580-VIII, поліцейські зобов`язані щороку проходити комплексний медичний огляд (диспансеризацію), а за необхідності - цільові медичні огляди, психофізіологічні обстеження і тестування в порядку, визначеному Міністром внутрішніх справ України.

Відповідно до статей 50, 61, 65, 77 Закону України «Про Національну поліцію», частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України», статті 70 «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та з метою нормативно-правового врегулювання організації медичного обстеження кандидатів на службу в поліцію, поліцейських, кандидатів на військову службу за контрактом, резервістів та військовослужбовців Національної гвардії України Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 № 285 затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС (далі Положення №285) відповідно до пункту 1 розділу VI «Проведення лікарської експертизи поліцейським» якого, лікарська експертиза поліцейським здійснюється в порядку та з урахуванням вимог, зазначених у розділі III цього Положення.

Згідно з пунктом 19 розділу ІІІ Положення №285 постанова ВЛК щодо придатності (непридатності) особи до служби, яка приймається за результатами медичного огляду, заноситься до Акта медичного огляду, Книги (журналу) обліку документації ВЛК (додаток 9) і оформлюється Довідкою (додаток 10) або свідоцтвом про хворобу.

Таким чином, рішення ВЛК про непридатність особи до служби в поліції, яке є підставою для звільнення через хворобу, повинне передувати звільненню.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, з моменту подання позивачем до ГУНП у Волинській області рапорту про звільнення від 06.03.2020, який передував направленню ОСОБА_1 на медичний огляд та до моменту звільнення ОСОБА_1 - 14.04.2020, свідоцтво про хворобу з постановою ВЛК про визнання позивача непридатною до подальшої служби в поліції до ГУНП у Волинській області не надходило.

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, відсутність відповідного рішення ВЛК про непридатність позивача до служби в поліції, яке б слугувало підставою для звільнення через хворобу, повинно мати наслідком відмову в задоволенні поданого позивачем рапорту у зв`язку з відсутністю правових підстав для звільнення позивача через хворобу, а не винесення наказу про звільнення за іншою підставою, не зазначеною у рапорті позивача.

Окрім того, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), норми якого застосовуються субсидіарно до спірних правовідносин.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 38 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника та встановлено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, законодавець вказує на можливість продовження працівником трудової діяльності після закінчення строку попередження за умови, коли працівник продовжує виконувати свої трудові обов`язки і не наполягає на звільненні. Тобто, чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов`язків, відкликати власну заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

З матеріалів справи встановлено, що позивач 04.03.2020 звернулась в поліклініку лікарні ДУ Територіальне медичне об`єднання МВС України по Волинській області та була госпіталізована в стаціонарне відділення, де перебувала на лікуванні до 20.03.2020. В подальшому з 21.03.2020 по 13.04.2020 перебувала на амбулаторному лікуванні.

13.04.2020 ОСОБА_1 подала рапорт про продовження відпустки у якому зазначила, що під час перебування у відпустці в період з 04.03.2020 по 13.04.2020 (включно) перебувала на стаціонарному лікуванні, що дає право на продовження відпустки на весь період перебування на лікарняному.

Зазначене, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує на бажання позивача продовжувати службу в лавах Національної поліції та відсутність волевиявлення щодо звільнення.

Проте, на вказаний рапорт листом ГУ НП у Волинській області повідомлено, що продовжити відпустку не має можливості, та як наказом НПУ від 17.03.2020 №220 «Пpo пepeвeдeння ocoбoвoгo cклaдy нa посилений варіант службової діяльності та ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», заборонено надання відпусток і відряджень (окрім визначених актами та органами управління вищого рівня) для усього особового склади,

В свою чергу, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує на незаконність такого звільнення і тягне за собою відновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу приписів статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи зазначене, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки служба в поліції за власним бажанням може бути припинена лише за умови виявлення ініціативи поліцейським щодо звільнення зі служби з вказаної підстави та досягнення згоди між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється, тоді як в межах спірних правовідносин волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням відсутнє, дії позивача вказують на фактичне бажання продовжувати службу в органах Національної поліції, рапорт позивача від 06.03.2020 містить інші підстави звільнення, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

На переконання суду апеляційної інстанції за встановлених обставин, наказ ГУНП у Волинській області від 13.04.2020 №124 о/с є протиправним та підлягає скасуванню в частині звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника ГУНП з 14 квітня 2020 року, а належним способом захисту є поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області з 15 квітня 2020 року наступний день після звільнення.

З огляду на частину 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, норми якого застосовуються субсидіарно до спірних правовідносин, враховуючи, що позивача без дотримання законодавчих приписів звільнено зі служби в поліції, слід поновити позивача на тій посаді та у тому органі, з якого позивача протиправно звільнено.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та Порядку і умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, дані довідки про доходи та час вимушеного прогулу з 15.04.2020 по 04.02.2021, приходить до переконання, що слід стягнути на користь позивача 300 497,19 грн. грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання щодо компенсації за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень, позивачу витрат на професійну правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

При визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18), від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18).

Враховуючи вказані законодавчі положення, надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, співмірність наданих адвокатом послуг складності справи та значенню справи для позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 4200 грн. (чотири тисячі двісті гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №140/6869/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 13.04.2020 №124 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника ГУНП, з 14 квітня 2020 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області з 15 квітня 2020 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області (місцезнаходження: вул.Винниченка, 11, м.Луцьк, Волинська область, 43025, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 300 497,19 грн. (триста тисяч чотириста дев`яносто сім гривень дев`ятнадцять копійок) грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 15.04.2020 по 04.02.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області (місцезнаходження: вул.Винниченка, 11, м.Луцьк, Волинська область, 43025, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 4200 грн. (чотири тисячі двісті гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
С. М. Шевчук
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 15.02.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України