Справа № 2-а-4581/10/0270
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2010-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2010 р.

Справа № 2-а-4581/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Альчука Максима Петровича,

при секретарі судового засідання: Ткачук Вікторії Олексіївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, Якименка О.О. - представника за довіреністю

відповідача : Василика Р.А. - представник за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: державної податкової інспекції у Шаргородському районі Вінницької області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Шаргородському районі Вінницької області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.10.2010 року № 000759170/0 про сплату податкового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб в розмірі 100653,00 грн. та №/0 про сплату податкового зобов`язання по податку на додану вартість в розмірі 230109,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що податковою інспекцією неправомірно виключено зі складу валових витрат вартість посередницьких послуг, а також неправомірно зі складу податкового кредиту виключені посередницькі послуги від суб`єктів підприємницької діяльності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити, окремо суду пояснивши, що право позивача на валові витрати та податковий кредит підтверджується відповідними видатковими та податковими накладними та розрахунково-платіжними документами. Правочини, укладені між позивачем та контрагентами відповідають вимогам чинного законодавства України, при їх укладанні досягнуто згоди з усіх суттєвих умов, правочини було виконано і їх нікчемність повинна бути встановлена судом. На підставі викладеного вважає неправомірними висновки податкової про порушення позивачем ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" та п.п. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4, ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість". Просить позов задовольнити шляхом визнання нечинними спірних податкових повідомлень-рішень.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні посилаючись на письмові заперечення від 28.11.2010 року. Також суду пояснив, що в ході проведення перевірки ДПІ у Шаргородському районі Вінницької області не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в зв`язку з відсутністю довіреностей, документів які б засвідчували транспортування та зберігання зерна.

Таким чином, як стверджує відповідач, господарські операції позивача не підтверджуються стосовно врахування реального часу їх здійснення, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, яке економічно необхідно для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що в свою чергу свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів.

У зв`язку з вищезазначеним, операції з придбання товарів у контрагентів не визнаються як операції у межах господарської діяльності, а документи отримані від них на товар не є підтверджуючими документами. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 06.09.2010 року по 01.10.2010 року Державною податковою інспекцією у Шаргородському районі Вінницької області проведено виїзну планову документальну перевірку СПД ОСОБА_1 за період з 01.07.2009 року по 30.06.2010 року, за результатами якої було складено акт перевірки № 193/17/ НОМЕР_1 від 01.10.2010 року.

Зокрема перевіркою встановлено завищення позивачем сум витрат в розмірі 926898 грн. з ПДВ, у тому числі в 2009 році завищено суми витрат в розмірі 885398 грн., та у 2010 році в розмірі 41500 грн., у зв`язку з включенням позивачем документально не підтверджених сум до валових витрат. В ході перевірки податковим органом не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в зв`язку з відсутністю довіреностей, документів, що засвідчують транспортування та зберігання зерна.

Також ДПІ у Шаргородському районі Вінницької області під час перевірки встановлено завищення податкового кредиту на суму ПДВ 153406,00 грн., зокрема позивачем не надано договорів на купівлю-продаж товару, товаро-транспортну документацію та договори на передачу або видані на підставі договорів довіреності фізичним особам на отримання на передачу товару.

Крім того, перевіряючими встановлено відсутність реальної поставки товару, а саме ФОП ОСОБА_1 перераховувались кошти контрагентам, які в свою чергу виписували йому накладні не поставляючи при цьому товар, а відтак на думку податкового органу господарські операції позивача носили безтоварний характер, що в свою чергу дає підстави стверджувати про нікчемність правочинів вчинених ФОП ОСОБА_1 ..

На підставі акту перевірки винесені податкові повідомлення-рішення від 14.01.2010 року № /0 про сплату 1 712 862,00 грн. податку на прибуток та про сплату 1 159 009,90 грн. штрафних (фінансових) санкцій та № /0 про сплату 1 369 829,00 грн. податку на додану вартість та 684 914,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Не погоджуючись з винесеними рішеннями, позивач подав письмові заперечення від 04.10.2010 року, які відповідачем залишені без задоволення, що вбачається з висновків ДПІ у Шаргородському районі Вінницької області за № 5623/10/17 від 07.10.2010 року.

Не погодившись з прийнятими рішеннями позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку діям та рішенню відповідача суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основним аргументом яким обґрунтовує свою позицію відповідач є те, що господарські операції здійснені ФОП ОСОБА_1 не спричинили реального настання правових наслідків, а тому відповідно до ст. 215, ч. 5 ст. 203 ЦК України такі правочини є недійсними, а відтак суперечить моральним засадам суспільства, порушують публічний порядок спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже є нікчемними (ст. 228 ЦК України), є відсутність факту передачі товару від контрагентів, оскільки відсутні договори купівлі-продажу та товарно-транспортні накладні, які є первинними документами, та які б підтверджували право власності на придбаний товар.

З такою позицією суд не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Це означає, що правочин є нікчемним, якщо це прямо обумовлено в Законі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України загальною підставою недійсності правочину є недотримання в момент укладення правочину вимог частин 1- 3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (яка встановлює умови дійсності правочинів).

Спеціальні підстави (статті 218 - 235 ЦК України) конкретизують застосування загальних умов, встановлюючи особливості порядку визнання правочину недійсним.

Зокрема, відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним, а відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Проаналізувавши вказані норми закону, суд приходить до висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.

В ході перевірки встановлено, що основною діяльністю СПД ОСОБА_1 є 100% торгово-посередницька діяльність.

Той факт, що у позивача не має складських приміщень, транспортних засобів, трудових ресурсів не є підставою для тверджень щодо неможливості реального здійснення вказаних операцій однією людиною. Вказане може свідчити лише про вдалу організацію господарської діяльності та по суті здійснення позивачем посередницької діяльності в торгівлі.

В ході перевірки податкова надала правову оцінку господарським операціям які відбувалися між позивачем та контрагентами. Однак, при цьому податкова інспекція, без будь-якого обґрунтування, дійшла висновку про недійсність всіх господарських операцій позивача в перевіряємий період.

Проте з такими твердженнями відповідача суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, ДПІ у Шаргородському районі Вінницької області під час перевірки не було враховано специфіку товару позивача (ріпак, соняшник, ячмінь, пшениця) та знаходження вказаного товару на зберіганні у третьої особи - елеваторі.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що купівля-продаж товару здійснювалась в спрощеній формі, що не суперечить чинному законодавству.

Як встановлено під час судового засідання, договори купівлі-продажу в письмовій формі не оформлялись. Проте первинні документи, а саме видаткові та податкові накладні, що містяться в матеріалах справи, оформлялись позивачем в установленому законом порядку.

Розрахунки СПД ОСОБА_1 завжди проводились в безготівковій формі, згідно платіжних доручень, що також наявні в матеріалах справи.

Основний об`єм закупок та реалізації товару проводився по місцю знаходження елеваторів, а отже операції купівлі-продажу не потребували вантаження-розвантаження та їх транспортування. В окремих випадках, у випадках потреби в транспортних послугах, складались відповідні акти здачі-приймання виконаних робіт та талони замовника (а.с. 85-88).

Одночасно, суд наголошує на тому, що відсутність письмового договору не означає відсутності правочину та відсутності товарної операції.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідків його недійсності, крім випадків встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами.

В даному випадку такими доказами є видаткові та податкові накладні та факт перерахування грошових коштів за товар.

Суб`єкти господарювання самостійно визначають умови ведення господарської діяльності, економічної доцільності ведення тих чи інших господарських операцій. Визначення умови переходу права власності на товар, умов поставки товару є також правом сторін.

Разом з тим, відсутність безпосередньо у ФОП ОСОБА_1 складських приміщень не може свідчити про відсутність у нього права власності на зерно, яке він придбавав у контрагентів.

Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року за № 889-ІV встановлено, що платниками податку з доходів фізичних осіб є фізичні особи - резиденти, які отримують як доходи із джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи.

Згідно до п. 4 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" визначено, що валовий дохід є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або в нематеріальній формі.

У ст. 13, р. ІV Декрету КМУ "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.1992 року № 13-92 зазначено, що при оподаткуванні доходів громадян, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств". Оподаткованим доходом вважається сукупний чистий дохід. Тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу. У випадку якщо ці витрати не можуть бути підтвердженні належними первинними документами, то вони визначаються податковими органами при проведенні остаточних рахунків за нормами визначеними у Інструкції.

Відповідно додатку № 7 до Інструкції № 12 "Про прибутковий податок з громадян" (затверджена наказом ДПА України від 21.04.1993 року № 12 із змінами і доповненнями) передбачено, що фізична особа-платник податку формує витрати за переліком ст. 5 "Валові витрати" і відповідно до ст. 8 "Амортизація" Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 22.05.1997 року № 283/97-ВР.

Положення ст. 5 "Валові витрати" вищевказаного Закону застосовуються в частині підтвердження первинними документами витрачених сум, згідно з операціями, які відповідають ст. 5 Закону, за результатами або участю яких у податковому періоді (звітному кварталі) безпосередньо отриманий дохід.

Отже, основними вимогами до витрат, які передбачені в додатку № 7 до Інструкції №12: 1) їх мають підтверджувати первинні документи; 2) вони повинні бути "безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу"; 3) вони повинні бути сплачені. Тільки одночасне виконання цих трьох умов дає право включити витрачене до витрат підприємницької діяльності.

Що стосується витрат, не підтверджених відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, то ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не встановлює вимог до форми чи виду документів, які були б належні для цілей податкового обліку, тобто були б обов`язковими для підтвердження віднесення певних витрат до складу валових витрат. Відтак, підлягають застосуванню загальні вимоги до первинного документу, які встановлені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", тобто документи повинні мати такі обов`язкові реквізити, як назву документа (форму); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пред`явлені до перевірки документи (видаткові накладні, платіжні доручення, тощо) є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та повністю підтверджують факт здійснення операцій і, відповідно, право позивача на включення до складу своїх валових витрат вартості придбаних товарів, що у подальшому були використані при здійсненні господарської діяльності.

В акті не наведено, у чому саме надані первинні фінансово-бухгалтерські документи не відповідають наведеним вимогам. Усі первинні документи з обліку господарських операцій позивача з контрагентами, а саме: платіжні доручення та податкові накладні оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств та завірені печатками підприємств.

В той же час, в акті перевірки зазначено, що при здійсненні операції щодо придбання зернової продукції необхідно мати товарно-транспортні накладні (далі - ТТН), які не були надані для перевірки. Саме ці документи є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Проте, відсутність такої ТТН може лише свідчити про відсутність права віднесення на валові витрати, вартість витрат які пов`язані з доставкою товару. А тому це не може свідчити про відсутність права на формування валових витрат згідно видаткових накладних, пов`язаних з придбанням самої зернової продукції.

Відповідно до абзацу 4 пп. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 22.05.1997 року №283/97-ВР, не належить до складу валових витрат будь-які витрати, не підтвердженні відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Сума витрат пов`язаних з одержанням доходу (без податку на додану вартість), згідно норм витрат, що враховуються при оподаткуванні доходів громадян, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, та інших доходів, якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами у відсотках до валового доходу (для торгівельно-посередницької діяльності 25 відсотків).

Отже, вірність та обґрунтованість формування платником податків валових витрат вимагає наявності зв`язку витрат платника податків на придбання товару з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг. Податковою не доведено, що придбання зернової продукції не пов`язано з господарською діяльністю позивача.

Таким чином, правочини між позивачем та контрагентами відповідають вимогам чинного законодавства України, при їх укладенні сторонами досягнуто згоди з усіх суттєвих умов; предметом правочинів є товари, що не обмежені в цивільному обороті України; правочини реально сторонами було виконано - товар передано, грошові кошти сплачено. В акті не наведено жодного доказу протилежного. За вказаних обставин, висновки ДПІ у Шаргородському районі, що правочини, укладені між позивачем та контрагентами не спричинили реального настання правових наслідків, а тому є нікчемними, спростовуються вищевикладеним.

Крім того, суд наголошує на тому, що скасування держреєстрації ПП "Фертокс ТР" від 21.01.2010 року та зняття з податкового обліку від 25.12.2009 року, а також відсутність ПП "Аватара Плюс" за юридичною та фактичною адресами - не позбавляє правового значення виданих цими юридичними особами видаткових та податкових накладних в липні-вересні 2009 року, оскільки на момент здійснення господарських операцій - дані юридичні особи були зареєстровані у встановленому законом порядку.

Актом перевірки встановлено також завищення податкового кредиту на загальну суму 153406,00 грн. за перевіряємий період тим самим порушено вимоги п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4, ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість".

На думку відповідача, позивачем не надано договорів на купівлю-продаж товару, товаро-транспортну документацію та договори на передачу або видані на підставі договорів довіреності фізичним особам на отримання на передачу товару. Крім того, ДПІ у Шаргородському районі вказує на відсутність реальної поставки товару, а саме ФОП ОСОБА_1 перераховувались кошти контрагентам, які в свою чергу виписували йому накладні не поставляючи при цьому товар, а відтак на думку податкового органу господарські операції позивача носили безтоварний характер, що в свою чергу свідчать про нікчемність правочинів вчинених ФОП ОСОБА_1 ..

Проте ці висновки спростовуються даними бухгалтерського та податкового обліку позивача, товари, які придбані у контрагентів були належним чином оприбутковані і в подальшому використані у власній господарській діяльності.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит визначений як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно п.п. 7.2.6 п. 7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх утримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 5 Закону України "Про податок на додану вартість" датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг);

Згідно п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними. У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п.п. 7.2.1 п. 7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна повинна містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об`єм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Як встановлено п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Згідно п.п. 7.2.4 цього пункту право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку.

З наведеного слідує, що в разі видачі контрагентами, зареєстрованими як платники ПДВ, покупцю податкових накладних з усіма необхідними реквізитами, передбаченими законом, останній має право на включення цього податку до складу податкового кредиту за звітній податковий період.

Правочини СПД ОСОБА_1 з контрагентами підтверджені податковими накладними, які містять всі реквізити, передбачені п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 року № 165 "Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення". Позивач на момент здійснення господарських операцій знаходився на податковому обліку як платник ПДВ, його свідоцтво про державну реєстрацію платника ПДВ на час здійснення цих господарських операцій не було анульоване, правочини з цим суб`єктом господарювання, а також первинні бухгалтерські та податкові документи не визнані у встановленому чинним законодавством України порядку недійсними.

У пункту 1.3 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов`язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особу, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 того самого Закону платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

На підставі наведеного, суд вважає неправомірним виключення податковою зі складу податкового кредиту та відповідне донарахування суми ПДВ в розмірі 153406,00 грн., а також відповідно нарахування штрафних санкцій в сумі 76703,00 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність прийнятих ним спірних податкових повідомлень-рішень.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати нечинними податкові повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 000759170/0 та № /0 від 11.10.2010 року.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Шаргородському районі Вінницької області № /0 та № /0 від 11.10.2010 року про визначення податкових зобов`язань суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 грн. 40 коп. судових витрат.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 15.12.10

Суддя /підпис/ Альчук Максим Петрович

З оригіналом вірно:

Суддя:

Секретар:

10.12.2010