Справа № П/320/1013/20
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2021 року Справа № П/320/1013/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
02.10.2020 року позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною дії та бездіяльність Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 протиправними в частині того, що йому:
а) не виплачена матеріальна допомога на поховання ОСОБА_2 , відповідно до його рапорта від 22.07.2019 року;
б) не надано інформації на його заяву від 04.01.2020 року;
- зобов`язати Міністерство оборони України виплатити йому судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді в розмірі 93 грн.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , або Міністерство оборони України виплатити йому матеріальну допомоги на поховання ОСОБА_2 , відповідно до його рапорту від 22.07.2019 року.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року адміністративну справі №П/320/1013/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії передано за підсудність до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020 року було прийнято до провадження адміністративну справі №П/320/1013/20 та залишено її без руху через невідповідність ч.5 ст.160 КАС України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Дана справа була передана судді Кучмі К.С. 16.10.2020 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 року позовна заява була залишена без руху через невідповідність ч.3 ст.161 КАС України.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є внутрішньо переміщеною особою та проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 09.08.2017 р. по 10.12.2019 року. Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з рапортом від 22.07.2019 року, в якому просив виплатити йому матеріальну допомогу на поховання його матері. Проте станом на день звернення до суду йому не відомо чи виплачена така допомога. Крім того, 04.01.2020 року позивач звернувся до відповідача-2 із заявою, в якій просив повідомити про виплату допомоги на поховання. Проте у відповіді ВЧ НОМЕР_1 від 14.01.2020 р. №175 відсутня інформація про те, що грошові кошти виплачені. За таких обставин він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року було відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
На виконання вимог ухвали суду, відповідач-2 06.01.2021 року надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до платіжного доручення № 425 від 24 жовтня 2019 року, військовою частиною НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.10.2019 р. № 214 матеріальна допомога за 2019 рік була перерахована позивачу відповідно до відомостей нарахування коштів № 2923 на його картковий рахунок в сумі 10 582,56 грн. (80% від його місячного грошового забезпечення, яке на день видання наказу, тобто за жовтень 2019 року складало 13 780,84 грн. з урахуванням податків). Про виплату ВЧ НОМЕР_1 позивачу матеріальної допомоги за 2019 рік, йому було додатково повідомлено листом за вих.№2993 від 08.11.2019 року на його рапорт за вх.№6246 від 26.10.2019 року. Отже, позивач всупереч завданню адміністративного судочинства, подавши до суду завідомо безпідставний позов, здійснює зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.45 КАС України. З огляду на викладене відповідач-2 просив суд у задоволенні позову відмовити.
До суду 11.01.2021 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України № 280 від 22.05.2017 року «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України» затверджено Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, які визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів, військових комісаріатів, установ та організацій Збройних Сил України, що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України. Цими правилами встановлено, що виплата всіх видів грошового забезпечення здійснюється безпосередньо військовими частинами, в яких проходять службу військовослужбовці.
Так, на позивача розповсюджуються спеціальні закони та нормативно-правові акти, чинні на час проходження ним військової служби та на дату звільнення, а саме: Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей», Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказ Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» та інші. Оскільки відзиву від військової частини НОМЕР_1 та підтверджуючих документів щодо розрахунку з позивачем на даний час не надходило, надати подальшу оцінку діям відповідача не представляється можливим. За таких обставин, відповідач-1 також просив суд у задоволенні позову відмовити.
Позивач своїм правом на подачу відповіді на відзиви не скористався, до теперішнього часу на адресу суду її не надав.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
За викладених обставин, відповідно до вимог статей 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідачів, викладену у відзивах на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , у період з 09.08.2017 року по 10.12.2019 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу ВЧ НОМЕР_1 від 10.12.2019 р. №250 позивача було звільнено.
22.07.2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом за №4575 з проханням видати наказ про виплату йому матеріальної допомоги у зв`язку із смертю матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без зазначення розміру потреби.
Згідно з рішенням засідання комісії по розгляду клопотань на виплату матеріальної допомоги військової частини НОМЕР_2 від 16.10.2019 року, викладеного в протоколі № 9 під №160, який в свою чергу був доведений до військової частини НОМЕР_1 - 21.10.2019 року за вх.№3041 заява позивача викладена у його рапорті за вх. №4575 від 22.07.2019 року щодо виплати йому матеріальної допомоги у зв`язку із смертю матері, була задоволена у розмірі 80% його місячного грошового забезпечення.
В подальшому, згідно з платіжним дорученням № 425 від 24.10.2019 року, військовою частиною НОМЕР_1 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.10.2019 року № 214 матеріальна допомога за 2019 рік була перерахована позивачу, відповідно до відомостей нарахування коштів № 2923 на його картковий рахунок в розмірі 10 582,56 грн. (80% від його місячного грошового забезпечення, яке на день видання наказу, тобто за жовтень 2019 року складало 13 780,84 грн. з урахуванням податків).
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч.3 ст.2 Закону №2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Статтею 2 Закону № 2232-ХІІ, визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Разом з тим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі встановлені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення - це гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі військовослужбовцям, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частина 4 статті 9 Закону № 2011-XII визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини 2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення, (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з пунктами 3, 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до Закону України "Про Кабінет Міністрів України" до основних повноважень. Кабінету Міністрів України належить вирішення питань соціальних і правових гарантій для військовослужбовців, осіб звільнених з військової служби та членів їх сімей.
На виконання норм Закону № 2011-ХІІ, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Пунктом 3 цієї Постанови виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу визначено здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони України.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних - додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки, доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
Відповідно до пункту 8 розділу 1 Порядку, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців, грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира.
Згідно з Розділом XXIV Порядку військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
В свою чергу, пунктом 7 наказу Міністерства оборони України від 25.01.2019 року №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» було визначено командирам військових частин одноразові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород). Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу (з дотриманням певної послідовності щодо здійснення виплат) після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали причиною для порушення клопотання та розмір потреби.
Як видно з матеріалів справи, за результатами розгляду рапорту позивача від 22.07.2019 року №4575, на його картковий рахунок було сплачено матеріальну допомогу на поховання, у зв`язку зі смертю його матері, у розмірі 105 82,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 425 від 24 жовтня 2019 року та відомістю про нарахування коштів № 2923.
Про виплату ВЧ НОМЕР_1 позивачу матеріальної допомоги за 2019 рік, йому було додатково повідомлено листом за вих.№ 2993 від 08.11.2019 року на його рапорт за вх.№6246 від 26.10.2019 року.
З огляду на викладене, та враховуючи що позивачем отримана допомога допомогу на поховання, у зв`язку зі смертю його матері, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають повністю, з викладених вище підстав.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Кучма